ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
29 липня 2020 року           справа № 200/2606/20-а 

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ, вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії: головуючого судді: Гайдара А.В., суддів: Арабей Т.Г., Компанієць І.Д., при секретарі судового засідання Харечко О.П., за участю позивача - ОСОБА_1 , розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Донецькій області на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 28 квітня 2020 року (повний текст складено 04 травня 2020 року в м. Слов`янськ Донецької області) у справі № 200/2606/20-а (суддя в 1 інстанції - Кониченко О.М.) за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Донецькій області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,-

                                                      В С Т А Н О В И В: 

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулась до Донецького окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Національної поліції в Донецькій області (далі - відповідач), відповідно до якого просила суд: визнати протиправною відмову Головного управління Національної поліції в Донецькій області щодо нарахування та сплати на користь позивача грошової компенсації за 42 дні невикористаної додаткової відпустки; зобов`язати ГУНП в Донецькій області виплатити на користь позивача грошову компенсацію за 42 дні невикористаної додаткової відпустки за 2015-2017 (включно) роки згідно Порядку, затвердженого Постановою КМУ № 100, у розмірі 21454,44 гривень; визнати протиправною відмову Головного управління Національної поліції в Донецькій області щодо повернення на користь позивача зайво утриманого з грошового забезпечення військового збору у сумі 2817,71 гривень; зобов`язати ГУНП в Донецькій області виплатити на користь позивача зайво утриманого з грошового забезпечення військового збору в сумі 2817,71 гривень.
В обґрунтування позовних вимог позивач посилалась на те, що вона є внутрішньо переміщеною особою, учасником бойових дій та проходила службу в МВС України з 15.08.1998 р. по 06.11.2015 р., з 07.11.2015 р. по 21.12.2018 р. - в Національній поліції України.
Наказом ГУНП в Донецькій області № 541 о/с від 21.12.2018 року позивача звільнено зі служби в поліції на підставі п. 7 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію» - за власним бажанням.
Згідно довідки № 5089/05/12-2018 від 23.08.2018, наданої ГУНП в Донецькій області, з 21.07.2014 по 06.11.2015 та з 07.11.2015 по 30.04.2018 вона брала безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України на території Донецької області.
Позивач зазначала, що за період з липня 2014 до 7 листопада 2015 зазначеною відпусткою вона не користувалася, на той момент проходила службу у Дзержинському МВ ГУМВС України в Донецькій області. Працюючи в Торецькому відділенні поліції Бахмутського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Донецькій області з листопада 2015 по 2018 (включно) позивачу лише у 2018 році надавалася додаткова відпустка із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік на підставі пункту 12 статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».
Позивачем на адресу ГУНП в Донецькій області направлявся запит 16.10.2019 щодо надання відомостей про використання вищевказаної додаткової відпустки за період з листопада 2015 по 2018 роки (включно).
З відповіді ГУНП в Донецькій області позивач отримала інформацію, що відповідно до п. 12 ч. 1 статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» учасникам бойових дій надається додаткова відпустка із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік, що у 2018 році позивачу надано зазначену відпустку в період з 13.11.2018 до 26.11.2018 (Наказ ГУНП в Донецькій області від 18.10.2018 № 447 о/с), в інші роки додаткова відпустка, як учасника бойових дій використана не була, грошова компенсація Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» не передбачена.
Згідно з довідками, наданими УФЗБО ГУНП в Донецькій області, за період з 2015 по 2018 роки з позивача було утримано військовий збір на загальну суму 4366,65 гривень.
Позивач на адресу ГУНП в Донецькій області 03.09.2019 направила запит з проханням розібратися в цьому питанні та повернути їй суму зайво утриманого військового збору.
Згідно з відповіді ГУНП в Донецькій області, співробітниками УФЗБО ГУНП в Донецькій області після проведення ГУ ДФС у Донецькій області документальної позапланової виїзної перевірки, здійснено частковий перерахунок зайво утриманого військового збору, який у сумі 1548, 94 гривень повернуто на рахунок позивача, починаючи з лютого 2017 пільги з оподаткування військового збору здійснюється в поточному місяці за минулий. Відповідачем не повернуто зайво утриманий військовий збір у сумі 2817,71 гривень.
Позивач вважає такі дії відповідача протиправними, тому звернулась до суду з цим позовом та просила зобов`язати відповідача здійснити нарахування та виплату грошової компенсації з невикористану додаткову відпустку та надміру утриманий військовий збір. 
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 28 квітня 2020 року у справі № 200/2606/20-а позовні вимоги було задоволено частково, внаслідок чого: визнано протиправною відмову Головного управління Національної поліції в Донецькій області щодо нарахування та сплати на користь ОСОБА_1 грошової компенсації за 14 днів невикористаної додаткової відпустки; зобов`язано Головне управління Національної поліції в Донецькій області нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за 14 днів невикористаної додаткової відпустки за період з 23.12.2016 року по 2017 рік (включно) у розмірі 5934,18 грн.; визнано протиправною відмову Головного управління Національної поліції в Донецькій області щодо повернення на користь ОСОБА_1 зайво утриманого з грошового забезпечення військового збору у сумі 2784,04 грн.; зобов`язано Головне управління Національної поліції в Донецькій області виплатити на користь ОСОБА_1 зайво утриманий з грошового забезпечення військовий збір у сумі 2784,04 грн.; в задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовлено.
Не погодившись з таким рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій зазначає, що рішення суду першої інстанції є необґрунтованим, винесеним з порушенням норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим підлягає частковому скасуванню, та просив скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволених вимог і ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.
Доводи касаційної скарги відповідача ґрунтуються на тому, що судом першої інстанції неправильно надано оцінку положенням Закону України «Про відпустки» від 15.11.1996 № 504/96-ВР, Закону України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015 № 580-VIII, Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22.10.1993 № 3551-XII в контексті правової природи надання учасникам бойових дій додаткових відпусток.
На думку апелянта, додаткова відпустка поліцейському як учаснику бойових дій не є видом відпустки, яка має щорічний характер, а тому її невикористання не зумовлює обов`язку роботодавця виплачувати грошову компенсацію при звільненні особи.
Перерахунок військового збору здійснено пропорційно часу участі у воєнних конфліктах чи АТО, інших заходах в умовах особливого періоду.
У період часу коли поліцейський не залучається до виконання завдань АТО/ООС, воєнний збір, відповідно до вимог чинного законодавства не компенсується.
Відповідач вважає, що ним правомірно компенсовано позивачу воєнний збір за період її безпосередньої участі в АТО/ООС та некомпенсована за період, коли позивач не приймала участь в АТО/ООС.
Також відповідач зазначав, що періоди безпосередньої участі позивача у АТО/ООС бути предметом розгляду справи № 200/2857/19-а за позовом ОСОБА_1 до ГУНП в Донецькій області про зарахування до вислуги років на пільгових умовах періодів безпосередньої участі в АТО. Рішення судів трьох інстанцій у справі № 200/2857/19-а набрали законної сили, а отже зазначені обставини є преюдиційними та доказуванню не підлягають. Зазначеними рішеннями встановлено, що загальні періоди залучення особи до сил та засобів АТО (видання наказів) не є доказом саме безпосередньої участі у проведенні АТО, а також, те, що періоди перебування особи на лікарняних та у відпустках не зараховуються до періодів безпосередньої участі в АТО.
Відповідач вважає, що наявність у позивача статусу «учасника бойових дій» не є достатньою підставою для її звільнення від сплати воєнного збору та для компенсування вказаного збору.
Позивач в судовому засіданні заперечувала проти доводів апеляційної скарги, просила залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Відповідно до вимог частини 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Колегія суддів заслухала доповідь судді-доповідача, пояснення позивача, перевірила матеріали справи, вивчила доводи апеляційної скарги та встановила наступне.
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином України, про що свідчить паспорт громадянина України НОМЕР_1 , виданий 13.02.1997 року, ідентифікаційний код НОМЕР_2 , зареєстрована адреса проживання: АДРЕСА_1 .
Позивач є внутрішньо переміщеною особою, про що свідчить довідка № 1421-111771 від 17.11.2014 року.
Позивач проходила службу в МВС України з 15.08.1998 р. по 06.11.2015 р., з 07.11.2015 р. по 21.12.2018 р. - в Національній поліції України.
Наказом ГУНП в Донецькій області № 541 о/с від 21.12.2018 року позивача звільнено зі служби в поліції на підставі п. 7 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію» - за власним бажанням.
Згідно довідки № 5089/05/12-2018 від 23.08.2018, наданої ГУНП в Донецькій області, з 21.07.2014 по 06.11.2015 та з 07.11.2015 по 30.04.2018 вона брала безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України на території Донецької області.
Позивач має статус учасника бойових дій, що підтверджується рішенням про визнання учасником бойових, учасниками війни поліцейських, державних службовців та інших працівників Національної поліції України № 8/І/V/142 від 23.12.2016 року та посвідченням учасника бойових дій серія МВ № 041295 від 17.01.2017 року.
З липня 2014 до 7 листопада 2015 додатковою відпусткою позивач не користувалася, на той момент проходила службу у Дзержинському МВ ГУМВС України в Донецькій області.
Під час служби в Торецькому відділенні поліції Бахмутського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Донецькій області з листопада 2015 по 2018 позивачу лише у 2018 році надавалася додаткова відпустка із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік на підставі пункту 12 статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».
16.10.2019 позивачем на адресу ГУНП в Донецькій області направлено запит щодо надання відомостей про використання додаткової відпустки за період з листопада 2015 по 2018 роки (включно).
ГУНП в Донецькій області повідомило, що відповідно до п. 12 ч. 1 статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» учасникам бойових дій надається додаткова відпустка із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік, що у 2018 році позивачу надано зазначену відпустку в період з 13.11.2018 до 26.11.2018 (Наказ ГУНП в Донецькій області від 18.10.2018 № 447 о/с), в інші роки додаткова відпустка, як учасника бойових дій використана не була, грошова компенсація Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» не передбачена.
Згідно з довідками, наданими УФЗБО ГУНП в Донецькій області, за період з 2015 по 2018 роки з позивача було утримано військовий збір на загальну суму 4366,65 гривень.
Позивач на адресу ГУНП в Донецькій області 03.09.2019 направила запит щодо вирішення цього питання та повернення їй суми зайво утриманого військового збору.
Згідно з відповіді ГУНП в Донецькій області, співробітниками УФЗБО ГУНП здійснено частковий перерахунок зайво утриманого військового збору, який у сумі 1548,94 гривень повернуто на рахунок позивача, починаючи з лютого 2017 пільги з оподаткування військового збору здійснюється в поточному місяці за минулий. Відповідачем не повернуто зайво утриманий військовий збір у сумі 2817,71 гривень.
Згідно ст. 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність. недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.
Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.
Відповідно до ст. 17 Конституції України, захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу.
Забезпечення державної безпеки і захист державного кордону України покладаються на відповідні військові формування та правоохоронні органи держави, організація і порядок діяльності яких визначаються законом.
Відповідно до статті 19 Конституції України, правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.
Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно ст. 65 Конституції України, захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.
Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України, визначаються Законом України «Про Національну поліцію».
Відповідно до частини 1 статті 1 Закону України «Про Національну поліцію» Національна поліція України (далі - поліція) - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку.
Частиною 1 статті 17 Закону України «Про Національну поліцію» визначено, що поліцейським є громадянин України, який склав Присягу поліцейського, проходить службу на відповідних посадах у поліції і якому присвоєно спеціальне звання поліції.
Відповідно до п.п. 4, 5 ч. 10 ст. 62 Закону України «Про Національну поліцію» поліцейський: своєчасно і в повному обсязі отримує грошове забезпечення та інші компенсаційні виплати відповідно до закону та інших нормативно-правових актів України; у повному обсязі користується гарантіями соціального та правового захисту, передбаченими цим Законом та іншими актами законодавства.
Відповідно до ч. 2 ст. 92 Закону України «Про Національну поліцію» поліцейському надаються також додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки, соціальні відпустки, відпустки без збереження заробітної плати (грошового забезпечення) та інші види відпусток відповідно до законодавства про відпустки.
Згідно з ч. 10 ст. 93 Закону України «Про Національну поліцію» за невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до закону.
Відтак, Законом України «Про відпустки» від 15 листопада 1996 року № 504/96-ВР встановлені державні гарантії права на відпустки, визначено умови, тривалість і порядок надання їх працівникам для відновлення працездатності, зміцнення здоров`я, а також для виховання дітей, задоволення власних життєво важливих потреб та інтересів, всебічного розвитку особи.
Згідно ст. 4 Закону № 504/96-ВР, встановлені такі види відпусток: 1) щорічні відпустки: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством; 2) додаткові відпустки у зв`язку з навчанням (статті 13, 14 і 15 цього Закону); 3) творча відпустка (стаття 16 цього Закону); 3-1) відпустка для підготовки та участі в змаганнях (стаття 16-1 цього Закону); 4) соціальні відпустки: відпустка у зв`язку з вагітністю та пологами (стаття 17 цього Закону);відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (стаття 18 цього Закону);відпустка у зв`язку з усиновленням дитини (стаття 18-1 цього Закону);додаткова відпустка працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (стаття 19 цього Закону); 5) відпустки без збереження заробітної плати (статті 25, 26 цього Закону).
Законодавством, колективним договором, угодою та трудовим договором можуть встановлюватись інші види відпусток.
Згідно ст. 16-2 Закону № 504/96-ВР, учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», особам, реабілітованим відповідно до Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.
Відповідно до ст. 6 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» 22 жовтня 1993 року № 3551-XII, учасниками бойових дій визнаються військовослужбовці (резервісти, військовозобов`язані) Збройних Сил України, Національної гвардії України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, Державної прикордонної служби України, Державної спеціальної служби транспорту, військовослужбовці військових прокуратур, особи рядового та начальницького складу підрозділів оперативного забезпечення зон проведення антитерористичної операції центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, державну політику у сфері державної митної справи, поліцейські, особи рядового, начальницького складу, військовослужбовці Міністерства внутрішніх справ України, Управління державної охорони України, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Державної служби України з надзвичайних ситуацій, Державної пенітенціарної служби України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів.
Відповідно до п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України № 3551-XII, учасникам бойових дій, визначених в ст. 6 цього Закону, надається пільга у вигляді використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.
Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» 20 грудня 1991 року № 2011-XII, відповідно до Конституції України, визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.
Відтак, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону України № 2011-XII, дія цього Закону поширюється на військовослужбовців Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів спеціального призначення (далі - правоохоронних органів), Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, які проходять військову службу на території України, і військовослужбовців зазначених вище військових формувань та правоохоронних органів - громадян України, які виконують військовий обов`язок за межами України, та членів їх сімей.
Згідно ст. 4 Закону України № 2011-XII, забезпечення виконання цього Закону, інших нормативно-правових актів щодо соціального і правового захисту військовослужбовців та членів їх сімей покладається на органи державної влади та органи місцевого самоврядування.
Відповідно до ч. 8 ст. 10-1 Закону України № 2011-XII, військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України "Про відпустки". Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.
Згідно абз. 3 ч. 14 ст. 10-1 Закону України № 2011-XII, у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.
Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про обґрунтованість доводів щодо наявності у позивача права на нарахування та сплату на його користь  грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку.
Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду від 16.05.2019 у справі № 620/4218/18. 
Колегією суддів встановлено, що позивач набув статус учасника бойових дій 23.12.2016 року.
Тому колегія суддів дійшла висновку, що право на додаткову відпустку як учасник бойових дій позивач набув з 23.12.2016 року.
При цьому колегія суддів вважає неприйнятними доводи апеляційної скарги щодо виникнення у позивача права на додаткову відпустку з дати видачі посвідчення учасника бойових дій, оскільки, вказане посвідчення видається на підставі рішення відповідної комісії та лише підтверджує наявність у позивача статусу УБД, однак, відповідний статус виникає у позивача з моменту прийняття комісією відповідного рішення.
З огляду на вищевикладене, позовні вимоги в частині визнання протиправними дій відповідача щодо відмови в нарахуванні та виплаті грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2017 рік включно, та зобов`язання виплатити відповідну грошову компенсацію  підлягають частковому задоволенню, а саме розрахунку періоду ненарахування та невиплати компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій з 23.12.2016 року по 2017 рік включно.
Оскільки доводами адміністративного позову та матеріалами справи підтверджено, що в 2018 році позивачем така відпустка була використана, то невикористаною залишилась додаткова відпустка учасника бойових дій тривалістю 14 календарних днів за 2017 рік.
Порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення поліцейських визначені  наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06.04.2016 № 260 «Про затвердження Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання», зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 29.04.2016 за № 669/28799, який набрав чинності з дня його офіційного опублікування та застосовується з дня набрання чинності Законом України «Про Національну поліцію» (далі - Порядок № 260).
Зазначені правові норми є нормами спеціального законодавства і підлягають застосуванню при визначенні структури, порядку та умов грошового забезпечення поліцейських та у випадку виникнення спорів з цього приводу, посилання позивача на необхідність використання до спірних правовідносин Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 року є незмістовним.
Пунктом 3 розділу І Порядку № 260 закріплено, що грошове забезпечення поліцейських визначається залежно від посади, спеціального звання, стажу служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наукового ступеня або вченого звання. До складу грошового забезпечення входять: 1) посадовий оклад; 2) оклад за спеціальним званням; 3) щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер); 4) премії; 5) одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Пунктом 8 розділу ІІІ Порядку № 260 визначено, що за невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до чинного законодавства.
Виплата грошової компенсації за невикористану в році звільнення відпустку проводиться, виходячи з розміру місячного грошового забезпечення, право на отримання якого поліцейський має відповідно до чинного законодавства, на день звільнення із служби. При цьому одноденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення розміру грошового забезпечення на 30 календарних днів. Кількість днів для виплати грошової компенсації за невикористану відпустку вказується в наказі про звільнення.
Згідно довідки № 300 від 24.03.2020 року про середній розмір грошового забезпечення ОСОБА_1 , середньоденний розмір грошового забезпечення позивача складає 423,87 грн.
Таким чином, розмір грошової компенсації за невикористану відпустку складає 14 днів *423,87 грн. = 5934,18 грн.
Щодо визнання протиправною відмови Головного управління Національної поліції в Донецькій області щодо повернення на користь позивача зайво утриманого з грошового забезпечення військового збору у сумі 2817,71 грн. колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до абзацу першого пункту 16-1 підрозділу 10 розділу XX Перехідних положень Податкового кодексу України військовий збір встановлений тимчасово, до набрання чинності рішенням Верховної Ради України про завершення реформи Збройних Сил України.
Згідно з підпунктом 1.7 пункту 16-1 підрозділу 10 «Інші перехідні положення» Податкового кодексу України тимчасово, на період проведення антитерористичної операції, не підлягають оподаткуванню військовим збором доходи у вигляді грошового забезпечення працівників правоохоронних органів, військовослужбовців та працівників Збройних Сил України, Національної гвардії України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, Державної прикордонної служби України, осіб рядового, начальницького складу, військовослужбовців, працівників Міністерства внутрішніх справ України, Управління державної охорони України, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та інших осіб на період їх безпосередньої участі в антитерористичній операції.
Постановою Кабінету Міністрів України від 30 грудня 2015 року № 1161 «Про порядок підтвердження статусу осіб, які беруть безпосередню участь в антитерористичній операції, з метою застосування пільги з оподаткування військовим збором» (далі - Постанова КМУ № 1161) встановлено, що підтвердження статусу осіб, які беруть безпосередню участь в антитерористичній операції, з метою застосування пільги з оподаткування військовим збором здійснюється на підставі витягів з наказів керівника Антитерористичного центру при Службі безпеки або особи, яка його заміщує, першого заступника чи заступника керівника Антитерористичного центру при Службі безпеки про залучення таких осіб до проведення антитерористичної операції та наказів оперативного штабу з управління антитерористичною операцією про прибуття (вибуття) таких осіб до (із) складу сил і засобів, які беруть безпосередню участь в антитерористичній операції.
Відтак, відповідно до довідки про безпосередню участь особи в антитерористичній операції, забезпечення її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України від 28.08.2018 року № 5089/05/12-2018 року, виданої на підставі наказу Першого заступника керівника Антитерористичного Центру при Службі безпеки України від 02.02.2015 № 33; наказу Першого заступника керівника Антитерористичного Центру при Службі безпеки України від 13.12.2015 № 347: наказу Першого заступника керівника Антитерористичного Центру при Службі безпеки України від 14.12.2015 № 348: наказу Першого заступника керівника Антитерористичного Центру при Службі безпеки України від 30.04.2018 №120 ДСК, позивач дійсно в період з 21.07.2014 по 06.11.2015 та з 07.11.2015 по 30.04.2018 брала безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районі/районах проведення антитерористичної операції на території Донецької області.
Згідно довідки та виплату позивачу грошового забезпечення з 01.01.2015 по 06.11.2015 від 15.07.2019 № 12357/202/2019, з позивача за цей період утримано військового збору 1250,04 грн.
Згідно довідки та виплату позивачу грошового забезпечення з 07.11.2015 по 31.12.2015 від 20.05.2019 № 342, з позивача за цей період утримано військового збору 181,73 грн.
Згідно довідки та виплату позивачу грошового забезпечення з 01.01.2016 по 31.12.2016 від 27.02.2019 № 161, з позивача за цей період утримано військового збору 1828,75 грн.
Згідно довідки та виплату позивачу грошового забезпечення з 01.01.2017 по 31.12.2017 від 27.02.2019 № 162, з позивача за цей період утримано військового збору 1021,89 грн.
Згідно довідки та виплату позивачу грошового забезпечення з 01.01.2018 по 30.04.2018 від 27.02.2019 № 163, з позивача за цей період утримано військового збору 50,57 грн.
При цьому колегія суддів зауважує, що позивач має пільгу щодо звільнення від сплати військового збору тільки на період безпосередньої участі в антитерористичній операції, тобто з 21.07.2014 по 06.11.2015 та з 07.11.2015 по 30.04.2018, в контексті заявлених позовних вимог з 01.01.2015 по 06.11.2015 та з 07.11.2015 по 30.04.2018.
Матеріалами справи підтверджено, що військовий збір повернуто відповідачем позивачу у сумі 1548,94 грн., таким чином відповідачем не повернуто зайво утриманий військовий збір у сумі 2784,04 грн. (4332,98 грн. - 1548,94 грн.).
Враховуючи викладене, позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню.
Статтею 316 КАС України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Зважаючи на наведене, судова колегія дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
У зв`язку з викладеним доводи апеляційної скарги не приймаються до уваги, тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Керуючись статтями 23, 33, 292, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

                                                       ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Донецькій області на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 28 квітня 2020 року у справі № 200/2606/20-а - залишити без задоволення.
Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 28 квітня 2020 року у справі № 200/2606/20-а - залишити без змін.    
Повне судове рішення складено 29 липня 2020 року.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому ст. 328 та п. 3 Розділу VI «Прикінцеві положення» Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя                                                                                     А.В. Гайдар

Судді                                                                                                           Т.Г. Арабей

                                                                                                                        І.Д. Компанієць