Справа № 153/261/19                                                                
Провадження № 22-ц/801/1224/2020
Категорія: 44
Головуючий у суді 1-ї інстанції Дзерин М. М.
Доповідач:Стадник І. М.

ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
Іменем України

17 липня 2020 року	  	м. Вінниця	

       Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого, судді-доповідача Стадника І.М., 
суддів Войтка Ю.Б., Міхасішина І.В.,
розглянув в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи
апеляційну скаргу ОСОБА_1 
на рішення Ямпільського районного суду Вінницької області від 28 квітня 2020 року, ухвалене суддею Дзерин М.М., повний текст якого складено 30 квітня 2020 року
в справі №153/261/20
за позовом ОСОБА_1 (позивач) 
до ОСОБА_2 (відповідач) 
за участю ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» (третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача)
про відшкодування шкоди, 

встановив:
ОСОБА_1 звернувся в районний суд з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, обґрунтовуючи вимоги тим, що в результаті дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася з вини ОСОБА_2 , належний йому автомобіль «Тойота Ленд Крузер Прадо» реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2016 року випуску, отримав механічні пошкодження. Відповідно до експертного висновку вартість матеріального збитку, заподіяного з технічної точки зору власнику автомобіля Toyota Land Cruiser Prado 150 внаслідок його пошкодження під час дорожньо-транспортної пригоди, в цінах на час виконання дослідження, складає 13955,67 грн.
Вина ОСОБА_2 у вищезазначеній дорожньо-транспортній пригоді була доведена, що підтверджується постановою по справі № 153/672/18, винесеною Ямпільським районним судом Вінницької області 04 червня 2018 року, згідно з якою ОСОБА_2 було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, що передбачене ст. 124 КУпАП та застосовано до нього адміністративне стягнення у вигляді 340 гривень штрафу.
Оскільки інформації про страхову компанію ОСОБА_3 він не мав, а сам ОСОБА_4 жодних дій щодо відшкодування матеріальної шкоди не зробив, він за свій рахунок через декілька днів після ДТП відремонтував власний автомобіль, не бажаючи їздити на битому авто. 
На даний час вирішив скористатись своїм правом на відшкодування матеріальної шкоди винуватцем ДТП, а тому просив суд стягнути з ОСОБА_2 на його користь 13955,67 грн матеріальної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а також 768,40 гри. по сплаті судового збору та 7000 грн. на професійну правничу допомогу адвоката.
Ухвалою Ямпільського районного суду Вінницької області від 10 квітня 2020 року до участі у справі в якості третьої особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача залучено ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія».
Рішенням Ямпільського районного суду Вінницької області від 28 квітня 2020 року в задоволенні позову відмовлено. 
Не погодившись із рішенням, позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність рішення, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, та порушення норм матеріального і процесуального права, просив скасувати рішення, та ухвалити нове про задоволення його позову.
Доводи апеляційної скарги полягають у тому, що позивачем підтверджено розмір завданої в результаті ДТП матеріальної шкоди висновком експертного автотоварознавчого дослідження, а тому висновок суду першої інстанції щодо недоведеності його позовних вимог є необґрунтованим. 
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач зазначив, що доводи апелянта є безпідставними, рішення суду прийнято відповідно до вимог закону, а тому підлягає залишенню без змін.
Згідно з частиною 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду в справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Частиною 9 статті 19 ЦПК України встановлено, що для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення. Прожитковий мінімум для працездатних осіб станом на 01 січня 2020 року встановлено в розмірі 2102 грн. 
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 176 ЦПК України ціна позову в даній справі визначається сумою, яка стягується, і становить 13955,67 грн, що є меншим ста прожиткових мінімумів для працездатних осіб (210200 грн.), спір у ній не належить до категорій, що не можуть бути розглянуті в порядку спрощеного позовного провадження (частина 4 статті 274 ЦПК України), а тому справа з урахуванням її конкретних обставин може бути розглянута без повідомлення учасників справи.
Відповідно до частини 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Вивчивши матеріали справи і перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, позовних вимог та підстав позову, заявлених в суді першої інстанції, апеляційний суд дійшов таких висновків. 
Згідно з статтею 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржуване рішення суду першої інстанції зазначеним вимогам не відповідає.
По справі встановлено та не заперечується сторонами, що відповідно до копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу за ОСОБА_1 зареєстрований транспортний засіб марки «Тойота Ленд Крузер Прадо» реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2016 року випуску (а. с. 12).
21 травня 2018 року о 08 год 45 хв ОСОБА_2 керуючи транспортним засобом «Опель Астра» д.н.з НОМЕР_2 по вул. Пирогова в м. Ямпіль Вінницької області, виїжджаючи на головну дорогу не надав перевагу в русі автомобілю «Тойота Ленд Крузер» д.н.з. НОМЕР_1 та допустив зіткнення, в результаті чого автомобіль «Тойота Ленд Крузер» д.н.з. НОМЕР_1 отримав механічні ушкодження.
Постановою Ямпільського районного суду Вінницької області від 04.06.2018 ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу. 
Відповідно до частини 6 статті 82 ЦПК України, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.
Згідно висновку експертного автотоварознавчого дослідження №606Е-10/18 від 23 жовтня 2018 року встановлено, що вартість матеріально збитку заподіяного з технічної точки зору власнику автомобіля марки TOYOTA Land Cruiser Prado 150 д.н.з. НОМЕР_1 , згідно наданих фотоматеріалів, внаслідок його пошкодження під час дорожньо-транспортної пригоди станом на 23 жовтня 2018 року становить 13 955 грн 67 коп/ Огляд автомобіля проводився 18 жовтня 2018 року (а.с. 13-16).
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що висновок автотоварознавчого дослідження, наданий позивачем на підтвердження розміру матеріального збитку не є достатнім доказом вартості завданого збитку позивачеві, оскільки зі його змісту вбачається, що огляд транспортного засобу був проведений через чотири місяці після ДТП. Тоді як дійсний розмір шкоди завданий майну позивача можуть підтвердити документи, що підтверджують витрати, які він фактично здійснив у зв`язку з відновлювальним ремонтом автомобіля, однак такі останнім не надано.
При цьому суд першої інстанції зазначив, що потерпілому як кредитору належить право вимоги в обох видах зобов`язань, деліктному та договірному. Він вільно, на власний розсуд обирає спосіб здійснення свого права шляхом звернення вимоги виключно до особи, яка завдала шкоди, про відшкодування цієї шкоди, або шляхом звернення до страховика, у якого особа, яка завдала шкоди, застрахувала свою цивільну відповідальність, із вимогою про виплату страхового відшкодування, або шляхом звернення до страховика та в подальшому до особи, яка завдала шкоди, за наявності передбачених статтею 1194 ЦК України підстав.
Проте такий висновок суду першої інстанції зроблений через неправильне застосування норм матеріального права.
Предметом спору у справі, що переглядається, є стягнення з відповідача шкоди, завданої в результаті дорожньо-транспортної пригоди, що призвела до пошкодження автомобіля позивача.
За змістом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду, зокрема, є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.
Частинами першою-третьою статті 22 ЦК України передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є, зокрема втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.
Загальне положення про цивільно-правову відповідальність за завдання позадоговірної шкоди визначено у статті 1166 ЦК України, відповідно до якої шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала; особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоду завдано не з її вини.
Умовами для покладення на особу обов`язку відшкодувати шкоду є: протиправна поведінка (дія або бездіяльність) особи; шкода як наслідок такої протиправної поведінки; причинно-наслідковий зв`язок між протиправною поведінкою і шкодою; вина особи, яка заподіяла шкоду.
Відповідно до частини другої статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Особою, яка зобов`язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Відповідно до поліса обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів АК/8357202 від 20.03.2018 застрахована цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 у ПрАТ «Українській пожежно-страхова компанія» на строк від 21.03.2018 до 20.03.2019. Забезпеченим транспортним засобом є автомобіль марки Opel Astra. д.н.з. НОМЕР_2 . Страхова сума (ліміт відповідальності) на одного потерпілого, якщо шкоди завдано майну становить 100 000 грн, розмір франшизи 1000 грн.
Страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів (стаття 1 Закону України «Про страхування»).
За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (стаття 979 ЦК України).
Відповідно до статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі – Закон) у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.
Відповідно до статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
Відтак, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.
Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (ст. 3 Закону).
Аналіз вищезазначених норм права дає підстави для висновку, що власник автомобіля який постраждав внаслідок ДТП може реалізувати своє право вимоги щодо відшкодування шкоди шляхом звернення з позовом лише до страховика, в якого завдавач шкоди застрахував свою цивільно-правову відповідальність.
Саме такий правовий висновок сформулювала Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі N 755/18006/15-ц (провадження № 14-176цс18).
У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому N 1961-IV порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. За умов, передбачених у статті 38 вказаного Закону), цей страховик набуває право зворотної вимоги (регрес) до завдавача шкоди на суму виплаченого потерпілому страхового відшкодування.
Статтею 175 ЦПК України встановлено, що викладаючи зміст позовної заяви, саме позивач визначає коло відповідачів, до яких він заявляє позовні вимоги.
Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги. Згідно з вимогами до форми та змісту позовної заяви вона повинна, зокрема, містити ім`я (найменування) відповідача, а також зміст позовних вимог. 
Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 17 квітня 2018 року у справі N 523/9076/16-ц). Встановивши, що позов пред`явлений до неналежного відповідача та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє у позові до такого відповідача.
Належним відповідачем у спорах про відшкодування шкоди в межах суми страхового відшкодування є не страхувальник, а страховик, до якого ОСОБА_1 позов не пред`явив.
Вирішуючи спір, суд не дав належної оцінки укладеному між ОСОБА_2 та ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, за яким була застрахована цивільна відповідальність останнього, залишив поза увагою вказані обставини та вимоги закону, не визначився в повній мірі з характером спірних правовідносин та складом їх учасників і, як наслідок, в порушення вимог пункту 3 частини 5 статті 12, частини 2 статті 51 ЦПК України не роз`яснив позивачу його права щодо пред`явлення позовних вимог до належного відповідача, зокрема до ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія».
Апеляційний суд з огляду на положення статті 13, частин 1, 6 статті 367 ЦПК України позбавлений повноважень щодо залучення до участі у справі нових осіб.
З огляду на вказане колегія суддів, приходить до висновку про відсутність підстав для покладення на відповідача обов`язку з відшкодування як майнової, так і моральної шкоди в розмірах страхового відшкодування, яке має здійснити страхова компанія.
Неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального і неправильне застосування норм матеріального права відповідно до пунктів 1, 3, 4 частини 1 статті 376 ЦПК України є підставами для скасування рішення суду і ухвалення судом апеляційної інстанції нового рішення про відмову в задоволенні позову.
На підставі викладеного, керуючись статтями 367, 368, 376, 382, 384 ЦПК України, Суд, - 

постановив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Ямпільського районного суду Вінницької області від 28 квітня 2020 року скасувати і ухвалити нове рішення.
В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» про відшкодування шкоди – відмовити.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, не підлягає.

Головуючий                                                І.М. Стадник 
       
Судді                                                        Ю.Б. Войтко
       
                                                               І.В. Міхасішин