Постанова
Іменем України
 
30 червня 2020 року
м. Київ
 
справа № 372/1849/16-ц
провадження № 61-440св17
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), Петрова Є. В., Сімоненко В. М.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
представник позивача - ОСОБА_2 ,
відповідач - ОСОБА_3 , 
представник відповідача - ОСОБА_4 ,
треті особи: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_3 на рішення Обухівського районного суду Київської області від 11 жовтня 2017 року у складі судді Зінченко О. М. та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 06 грудня 2017 року у складі колегії суддів: Ігнатченко Н. В., Кашперської Т. Ц., Сушко Л. П.,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У липні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя.
Позовні вимоги мотивовані тим, що з 27 вересня 1997 року до 18 жовтня 2011 року вона перебувала у шлюбі з ОСОБА_3 . Від шлюбу вони мають двох неповнолітніх синів: ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які після припинення шлюбних відносин залишилися проживати з матір`ю. 
У шлюбі сторонами за спільні кошти набуто квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 72,5 кв. м, право власності на яку було зареєстровано на ім`я ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності, виданого Українською міської радою 27 квітня 2006 року. 
Позивач зазначала, що добровільної згоди про поділ майна між сторонами не досягнуто, відповідач чинить перешкоди у користуванні спільною квартирою, а діти проживають разом з нею та не одержують від батька достатній розмір аліментів.
Позивач, з урахуванням уточнених позовних вимог, просила здійснити поділ спільного майна подружжя, виділивши їй у власність 3/4 частини вищевказаної квартири, а відповідачу - 1/4 частину відповідно. Крім того, позивач порушила питання про поновлення строку для звернення до суду.
У жовтні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя.
Зустрічні позовні вимоги мотивовані тим, що в період з 2007 до 2013 року він був власником автомобіля марки «Toyota Prado», державний номерний знак НОМЕР_1 , у свою чергу ОСОБА_1 у 2007 році набула у власність земельну ділянку, площею 0,098 га, кадастровий номер 3223188000:03:007:0058, яка знаходиться в СТ «Рибак» Трипільської сільської ради Обухівського району Київської області. 
Оскільки зазначене майно придбано під час шлюбу, ОСОБА_3 вважав, що воно є спільною власністю подружжя.
Позивач за зустрічним позовом просив поділити майно та визнати за ним право власності на земельну ділянку, а за позивачем - право власності на автомобіль.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 11 жовтня 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Визнано право спільної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1 .
Визнано за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 .
Визнано за ОСОБА_3 право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 .
У решті позову відмовлено.
У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 сплачений нею при зверненні до суду судовий збір в сумі 6 551,21 грн.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що спірна квартира придбана сторонами за спільні кошти під час шлюбу, а тому є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, незважаючи на те, що право власності не неї зареєстровано за відповідачем. Зустрічні позовні вимоги є безпідставними, оскільки земельна ділянка є особистою власністю ОСОБА_1 , а автомобіль був відчужений третій особі.
Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції 
Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 06 грудня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.
Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що при вирішенні справи суд першої інстанції правильно визначив характер правовідносин між сторонами, вірно застосував закон, що їх регулює, повно і всебічно дослідив матеріали справи та надав належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
У касаційній скарзі, поданій у грудні 2017 року до Верховного Суду, ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_3 , посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову у позові ОСОБА_1 та про задоволення зустрічного позову.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 02 січня 2018 року відкрито касаційне провадження, витребувано справу з суду першої інстанції. 
У січні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
Касаційна скарга мотивована тим, що квартира є особистою власністю ОСОБА_3 , оскільки була придбана за грошові кошти, що належали його сестрі ОСОБА_5 ; позивач не приймала участі у оплаті вартості квартири; позивач пропустила строк позовної давності, про який було заявлено відповідачем.
У травні 2020 року до суду надійшов відзив на касаційну скаргу, у якому ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а судові рішення без змін.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Суд установив, що з 27 вересня 1997 року до 18 жовтня 2011 року ОСОБА_1 з ОСОБА_3 перебували у шлюбі.
Від шлюбу вони мають двох неповнолітніх синів: ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які після припинення шлюбних відносин залишилися проживати з матір`ю (а. с. 8, 9).
27 квітня 2006 року зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 72,5 кв. м на ОСОБА_3 (а. с. 7).
З копій платіжних доручень від 09 лютого 2005 року № 2, від 11 березня 2005 року № 8, від 21 лютого 2005 року № 6 та  від 14 лютого 2005 року № 4 вбачається, що оплату вартості квартири АДРЕСА_1 за договором від 31 січня 2005 року № 31/3 проводила ОСОБА_5 .
На підставі рішення Обухівської районної державної адміністрації Київської області від 15 березня 2006 року № 183 позивачу 26 лютого 2007 року видано державний акт серії ЯГ № 217182 на право власності на земельну ділянку для ведення садівництва, площею 0,098 га, кадастровий номер 3223188000:03:007:0058, яка знаходиться в СТ «Рибак» Трипільської сільської ради Обухівського району Київської області.
Згідно із листом Територіального сервісного центру № 3244 Регіонального сервісного центру в Київській області МВС України від 30 грудня 2016 № 1112, автомобіль марки «Toyota Prado», державний номерний знак НОМЕР_1 , кузов №  НОМЕР_2 , чорного кольору, з 21 серпня 2007 року до 16 квітня 2014 року був зареєстрований за ОСОБА_3 , 05 листопада 2013 року проводилась перереєстрація у зв`язку із погашенням кредиту, а 16 липня 2014 року автомобіль знято з обліку. На даний час автомобіль зареєстровано за ОСОБА_6 .
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Відповідно до пункту 2 розділу II «Перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. 
Частиною другою статті 389 ЦПК України (у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України (у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. 
Відповідно до частини третьої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно з частиною першою статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка, є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.
За змістом статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Аналогічний правовий висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах висловлений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).
Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них.
У статті 68 СК України закріплено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України.
Встановивши, що квартиру було придбано у шлюбі, а відповідачем не спростовано презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, суди попередніх інстанцій правильно застосували норми матеріального права та дійшли обґрунтованого висновку про визнання квартири спільним сумісним майном.
Суди дійшли правильного висновку про те, що земельна ділянка отримана позивачем в результаті реалізації права на безоплатну приватизацію у 2006 році, а тому є її особистою приватною власністю, оскільки правовідносини щодо спірної земельної ділянки виникли у 2006 році, а тому регулюються нормами статей 60, 61 СК України, за якими приватизована земельна ділянка не є спільним майном подружжя.
Крім того, встановивши, що під час шлюбу спірний автомобіль був зареєстрований за відповідачем, 05 листопада 2013 року відбулася його перереєстрація у зв`язку із погашенням кредиту, а 07 червня 2014 року відповідач надав довіреність на розпорядження автомобілем на ім`я ОСОБА_10 , який 16 липня 2014 року зняв автомобіль з обліку, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про відсутність у відповідача права ставити питання про визнання за позивачем права власності на цей об`єкт рухомого мана в порядку поділу майна подружжя. При цьому, самостійно здійснивши розпорядження автомобілем, відповідачем не доведено його дійсної вартості.
Доводи касаційної скарги про те, що квартира є особистою власністю ОСОБА_3 , оскільки була придбана за грошові кошти, що належали його сестрі ОСОБА_5 ; позивач не приймала участі у оплаті вартості квартири; висновків суду не спростовують та зводяться до переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції згідно зі статтею 400 ЦПК України.
Доводи відповідача про те, що позивач пропустила строк позовної давності, про який було заявлено відповідачем не знайшли свого підтвердження, оскільки факт припинення спільного проживання сторін сам по собі не свідчить про порушення права власності позивача на спірну квартиру, а лише підтверджує відсутність між сторонами, з цього часу, фактичних шлюбних відносин, а обставини, які свідчили б про вчинення ОСОБА_3 дій на порушення прав ОСОБА_1 на спірну квартиру до пред`явлення позову, які зумовили б потребу захисту прав, у зв`язку з чим почався б перебіг позовної давності, матеріали справи не підтверджують. Тобто після припинення спільного проживання до моменту звернення позивача до суду з позовом про визнання права спільної сумісної власності, дій, які б вказували на невизнання відповідачем чи оспорювання права власності позивача на спільне майно, або дій по відчуженню цього майна, останній не вживав.
При вирішенні справи суди правильно визначили характер правовідносин між сторонами, вірно застосували закон, що їх регулює, повно і всебічно дослідили матеріали справи та надали належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України (у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції та ухвалу суду апеляційної інстанції - без змін.
Відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).
Оскільки ухвалою Верховного Суду від 02 січня 2018 року зупинено дію рішення Обухівського районного суду Київської області від 11 жовтня 2017 року до закінчення касаційного провадження, слід поновити дію цього рішення.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України (у редакції, чинній на час подання касаційної скарги), Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_3 залишити без задоволення.
Рішення Обухівського районного суду Київської області від 11 жовтня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 06 грудня 2017 року залишити без змін. 
Поновити дію рішення Обухівського районного суду Київської області від 11 жовтня 2017 року.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:                                                                                                           С. Ю. Мартєв
 
Є. В. Петров
 
В. М. Сімоненко