ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5516/20 Справа № 179/1942/19 	  	Суддя у 1-й інстанції - Ковальчук Т.А. Суддя у 2-й інстанції - Куценко Т. Р.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 липня 2020 року                Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:
головуючого - Куценко Т.Р., 
суддів: Демченко Е.Л., Макарова М.О.,
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу 
                        ОСОБА_1 , 

на рішення Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 11 березня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Магдалинівський районний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Дніпропетровській області про визнання права власності та зняття арешту з майна, - 

ВСТАНОВИЛА: 

У листопаді 2019 року  ОСОБА_1  звернувся до суду з позовом до  ОСОБА_2 , третя особа: Магдалинівський районний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Дніпропетровській області про визнання права власності та зняття арешту з майна (а.с. 3-8).
В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 28 вересня 2011 року між ним та відповідачем був укладений договір, згідно умов якого позивач придбав у ОСОБА_2 автомобіль OPEL OMEGA 2/0 седан-в, 1992 року випуску, фіолетового кольору, № кузова НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 за 36000 грн. Даний договір був укладений в присутності рідного брата позивача та у присутності ОСОБА_3 . На підтвердження факту передання позивачем коштів у сумі 36 000 грн., ОСОБА_2 було написано розписку про отримання зазначених коштів, яка посвідчена підписами сторін, ОСОБА_4 та ОСОБА_3 . Крім того, сам зміст даної розписки письмово підтверджує факт укладення правочину з купівлі-продажу зазначеного транспортного засобу. За весь час знаходження вказаного автомобіля у фактичному володінні та користуванні позивача, тобто з 28 вересня 2011 року і по теперішній час перереєстрація зазначеного транспортного засобу не здійснювалась, тобто його власником залишається ОСОБА_2 У 2019 році позивач звертався до ОСОБА_2 з проханням здійснити перереєстрацію транспортного засобу на ім`я позивача, що останнім було проігноровано, у зв`язку із чим позивач не може самостійно здійснити перереєстрацію вищезазначеного транспортного засобу на своє ім`я. Крім того, позивачеві стало відомо про те, що державним виконавцем Магдалинівського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області у межах виконавчих проваджень (№ АСВП 16697598 та № 57271667) боржником у яких є саме ОСОБА_2 , накладено арешт на автомобіль OPEL OMEGA 2/0 седан-в, 1992 року випуску, фіолетового кольору, № кузова НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , який позивач придбав у останнього 28.09.2011 року. На теперішній час, позивач вважає себе законним власником вищевказаного автомобіля, право власності на який за ним є невизнаним, у зв`язку з чим звертається до суду.
Просив суд визнати за ним право власності на вищевказаний транспортний засіб та зняти з нього арешт.
Рішенням Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 11 березня 2020 року у задоволенні заявлених позовних вимог відмовлено в повному обсязі /а.с. 65-69/.
Не погоджуючись з вказаним рішенням  ОСОБА_1 , подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення заявлених позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права (а.с. 71-76).
Сторони по справі своїм правом передбаченим ст. 360 ЦПК України на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористались.
Частиною 3 статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Суд апеляційної інстанції розглядає апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 11 березня 2020 року в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними в ній матеріалами на підставі пункту 1 частини 4 статті 274 ЦПК України.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, з наступних підстав.
Згідно з положенням частини 2 статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що договір купівлі-продажу спірного автомобіля не укладався, цей автомобіль не знятий з обліку в уповноваженому органі МВС та не зареєстрований за позивачем, у зв`язку із чим відсутні підстави визнання за позивачем права власності на автомобіль та зняття з нього арешту.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.
Судом першої інстанції встановлено, що автомобіль марки OPEL OMEGA 2/0 седан-в, 1992 року випуску, фіолетового кольору, № кузова НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 на праві власності належить ОСОБА_2 (а. с. 15).
28 вересня 2011 року ОСОБА_2 уповноважив ОСОБА_1 , ОСОБА_5 розпоряджатися від його імені, в тому числі продати, обміняти, передати в оренду, заставляти в забезпечення зобов`язань автомобілем OPEL OMEGA, 1992 року випуску, № кузова НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 . Довіреність дійсна до 28 вересня 2016 року (а. с. 44).
Відповідно до розписки від 28.09.2011 року ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 кошти в розмірі 36 000 грн. за автомобіль OPEL OMEGA, 1992 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 (а. с. 14).
Постановою державного виконавця Магдалинівського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області від 10.05.2018 року, накладено арешт на майно боржника ОСОБА_2 в межах суми боргу 58 348,36 грн. (а. с. 41).
Як вбачається з матеріалів справи, позивач автомобіль з обліку в органах ДАІ не знімав, та на своє ім`я не реєстрував.
За ч. 1 ст. 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.
Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно ст 16 ЦК Ураїни кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Загальний порядок укладення договорів будь-якими учасниками цивільних відносин визначено у главі 53 ЦК України.
До принципово важливих складових цієї процедури належать зміст та форма договору, спосіб, місце укладення.
Згідно з частинами першою, четвертою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.
Автомобіль є річчю, визначеною індивідуальними ознаками, оскільки має неповторні номери складових частин та агрегатів, і підлягає обов`язковій державній реєстрації.
У пункті 2 ч. 1 ст. 181 ЦК України визначено, що режим нерухомої речі поширюється на речі, права на які підлягають державній реєстрації. Тобто, на автомобіль поширюється правовий режим нерухомої речі.
Частиною 1 ст. 182 ЦК України встановлено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі (правовий режим яких носять і транспортні засоби), їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.
Статтею 210 ЦК України передбачено, що правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Перелік органів, які здійснюють державну реєстрацію, порядок реєстрації, а також порядок ведення відповідних реєстрів встановлюються законом.
У статті 34 Закону України «Про дорожній рух» встановлено обов`язкову державну реєстрацію, перереєстрацію, облік транспортних засобів та їх власників, що здійснюються відповідними підрозділами Державтоінспекції Міністерства внутрішніх справ України, що забезпечують безпеку дорожнього руху. Власники транспортних засобів та особи, які використовують їх на законних підставах, зобов`язані зареєструвати (перереєструвати) належні їм транспортні засоби протягом десяти діб після придбання, митного оформлення, одержання транспортних засобів або виникнення обставин, що потребують внесення змін до реєстраційних документів.
Отже, будь-яка фізична чи юридична особа стає власником транспортного засобу з моменту реєстрації його на своє ім`я в підрозділі сервісного центру МВС.
Державна реєстрація і облік здійснюються органами сервісного центру МВС, а їх порядок встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Правове регулювання відносин, пов`язаних з купівлею-продажем транспортних засобів, здійснюється на підставі положень ЦК України з урахуванням загальних положень про договір та спеціальних правил, закріплених у відповідних положеннях Порядку № 1388, які визначають певні особливості укладення, виконання та правові наслідки невиконання відповідних договорів.
Постановою Кабінету Міністрів України від 07.09.1998 року №1388 затверджено Порядок державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів (назва Постанови в редакції Постанови КМУ № 1371 від 23.12.2009, на момент виникнення спірних правовідносин постанова КМУ № 1388-98 року, носила назву «Про затвердження Правил державної реєстрації та обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів та мотоколясок»).
Пунктом 8 Порядку № 1388 (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що державна реєстрація транспортних засобів проводиться на підставі заяв власників, поданих особисто, і документів, що посвідчують їх особу, підтверджують правомірність придбання, отримання, ввезення, митного оформлення транспортних засобів, оцінку їх вартості (проводиться спеціалістом, що пройшов необхідну підготовку в порядку, встановленому МВС, Мін`юстом, Мінпромполітики, Держмитслужбою та Фондом державного майна, і має відповідні документи), відповідність конструкції транспортних засобів установленим вимогам безпеки дорожнього руху, а також вимогам, які є підставою для внесення змін до реєстраційних документів. Не допускаються до державної реєстрації транспортні засоби з правим розташуванням керма (за винятком транспортних засобів, які були зареєстровані в підрозділах Державтоінспекції до набрання чинності Законом України «Про дорожній рух», а також транспортні засоби, зібрані (складені) із складових частин серійних транспортних засобів без дотримання вимог зазначеного Закону.
Документами, що підтверджують правомірність придбання транспортних засобів, їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, є засвідчені підписом відповідної посадової особи, що скріплений печаткою: довідка-рахунок за формою згідно з додатком 1, видана суб`єктом господарювання, діяльність якого пов`язана з реалізацією транспортних засобів та їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери; договори та угоди, укладені на товарних біржах на зареєстрованих у Департаменті Державтоінспекції бланках, інші засвідчені в установленому порядку документи, що встановлюють право власності на транспортні засоби; копія рішення суду, засвідчена в установленому порядку, із зазначенням юридичних чи фізичних осіб, які визнаються власниками транспортних засобів, марки, моделі, року випуску таких засобів, а також ідентифікаційних номерів їх складових частин; довідка органу соціального захисту населення або управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань, що виділили автомобіль або мотоколяску; акт приймання-передачі транспортних засобів за формою згідно з додатком 6, виданий підприємством-виробником або підприємством, яке переобладнало чи встановило на транспортний засіб спеціальний пристрій згідно із свідоцтвом про погодження конструкції транспортного засобу щодо забезпечення безпеки дорожнього руху, із зазначенням ідентифікаційних номерів такого транспортного засобу та конкретного одержувача; вантажна митна декларація або видане митним органом посвідчення про реєстрацію в підрозділах Державтоінспекції транспортних засобів чи їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери; договір фінансового лізингу.
Для державної реєстрації транспортних засобів, що перебували в експлуатації і зняті з обліку в підрозділах Державтоінспекції, крім зазначених у цьому пункті документів, що підтверджують правомірність їх придбання, подається свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт) та копія реєстраційної картки, що додається до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу на пластиковій основі, з відміткою підрозділу Державтоінспекції про зняття транспортного засобу з обліку. Перед відчуженням, передачею зазначені транспортні засоби повинні бути зняті з обліку в підрозділах Державтоінспекції. Переобладнання (крім переобладнання для роботи на газових паливах), відчуження, передача права користування і (або) розпорядження придбаних транспортних засобів, не зареєстрованих у підрозділах Державтоінспеції, не допускається.
Отже, продаж транспортного засобу, що має ідентифікаційний номер, передбачає відповідне оформлення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу, зняття його з обліку, отримання свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт).
Отже, до вчинення дій щодо реєстрації автомобіля, передбачених вищевказаним Порядком, відповідач не мав права відчужувати спірний автомобіль, а позивач не мав права його придбати.
Позивач та відповідач діяли всупереч вказаному Порядку, хоча, як стверджує сам позивач, вони від початку мали намір здійснити відчуження автомобіля.
28 вересня 2011 року ОСОБА_2 уповноважив ОСОБА_1 , ОСОБА_5 розпоряджатися від його імені, в тому числі продати, обміняти, передати в оренду, заставляти в забезпечення зобов`язань автомобілем OPEL OMEGA, 1992 року випуску, № кузова НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 . Довіреність дійсна до 28 вересня 2016 року (а. с. 44).
Сутність та правова природа цивільного представництва регулюються положеннями глави 17 ЦК України.
Згідно з частиною третьою статті 244 ЦК України довіреність - це письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами.
Представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє (частина перша статті 237 ЦК України).
Отже, довіреність свідчить про наявність між особою, яка її видала, та особою, якій її видано, правовідносин, які є представницькими відносинами.
Договір купівлі-продажу - це угода, за якою продавець (одна сторона) зобов`язується передати майно у власність покупцеві (другій стороні), а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України).
Результат аналізу зазначених норм матеріального права свідчить про те, що видача довіреності на володіння, користування та розпорядження транспортним засобом без належного укладення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу не вважається укладеним відповідно до закону договором та не є підставою для набуття права власності на транспортний засіб особою, яка цю довіреність отримала.
Крім того, колегія суддів звертає увагу, що позивач мав право користуватися та розпоряджатися спірним транспортним засобом на підставі довіреності від 28 вересня 2011 року до 28 вересня 2016 року. Тобто, із закінченням строку дії довіреності, позивач не має правових підстав для його користування.
Видача розписки про продаж автомобіля без належного укладення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу не вважається укладеним відповідно до закону договором та не є підставою для набуття права власності на транспортний засіб особою, яка цю розписку отримала.
Отже, хоча фактично розписка, подана до суду позивачем, формально містить ознаки договору купівлі-продажу, однак договір не засвідчений нотаріально не є документом, на підставі якого здійснюється державна реєстрація транспортного засобу, що підтверджує правомірність його придбання.
Розписка не може замінювати документів, наявність яких на підтвердження права власності передбачена Порядком № 1388.
Разом з тим, позов про визнання права власності є спеціальним або допоміжним речово-правовим засобом захисту права власності.
Цивільне законодавство визначає особливості реалізації правомочності власника.
За правилами статті 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути пред`явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності.
Позивачем у позові про визнання права власності є власник - особа, яка має право власності на майно (тобто вже стала його власником, а не намагається ним стати через пред`явлення позову).
Отже, ураховуючи, що відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний механізм, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному статтею 392 ЦК України.
Таким чином, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог про визнання права власності на автомобіль та звільнення майна з-під арешту, оскільки у справі, яка переглядається, встановлено, що договір купівлі-продажу спірного автомобіля не укладався, цей автомобіль не знятий з обліку в уповноваженому органі МВС України та зареєстрований за ОСОБА_2 та не зареєстрований за позивачем.
Виходячи з наведеного, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції правильно встановив правовідносини, які склалися між сторонами, повно, всебічно і об`єктивно перевірив доводи і заперечення сторін, встановленим фактам і доказам дав правильну правову оцінку і дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні заявлених позовних вимог. Рішення суду першої інстанції винесено з додержання вимог матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування.
Доводи апеляційної скарги, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи є безпідставними, не спростовують обґрунтованих висновків суду щодо відсутності підстав для задоволення позову, та зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для апелянта, власним тлумаченням норм права, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції. 
Апелянт не скористався наданими йому правами, не обґрунтував свої позовні вимоги та доводи апеляційної скарги, не надав суду доказів на їх підтвердження, а згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках, а відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Згідно з ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Доводи, приведені в апеляційній скарзі зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду 1 інстанції, яким у досить повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка. Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення - не встановлено, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст. 263, 264 ЦПК України, і його слід залишити без змін.
Судові витрати понесені у зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення.

керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  - залишити без задоволення.
Рішення Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 11 березня 2020 року - залишити без змін.        

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий:                                                        Т.Р. Куценко 

Судді:                                                                Е.Л. Демченко                                                                 
                                                                       М.О. Макаров