ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/18220/18                                                                       Суддя (судді) першої інстанції: Качур І.А.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
  10 липня 2020 року                                                                                            м. Київ
          
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:
          головуючого – судді Федотова І.В.,
          суддів: Мельничука В.П. та Сорочка Є.О.,
          розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Міністерства оборони України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 грудня 2019 р. у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерство оборони України про визнання протиправними дій, зобов`язати вчинити дії,
ВСТАНОВИВ:
           ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з позовом до Міністерства оборони України (далі - відповідач), в якому просив суд:
          - визнати неправомірними дії Міністерства оборони України, щодо відмови в призначенні та виплаті позивачу одноразової грошової допомоги за фактом настання І групи інвалідності, пов`язаної з пораненням, під час виконання обов`язків військової служби у складі діючої армії;
          - зобов`язати Міністерство оборони України призначити та виплатити позивачу одноразову грошову допомогу за фактом настання І групи інвалідності, пов`язаної з пораненням під час виконання обов`язків військової служби у складі діючої армії в розмірі, визначеному п.п. 5, 6, 7 ч. 2 ст. 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (у редакції, чинній на час встановлення позивачу І групи інвалідності - 03.07.2013), який визначається на час настання інвалідності у відповідних відсотках від десятирічного максимального посадового окладу за першим тарифним розрядом, передбаченим для військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом, але в розмірі не меншому від 100-кратного розміру прожиткового мінімуму (у відповідних відсотках), встановленого законом для працездатних осіб на час виплати допомоги та в порядку встановленому постановою Кабінету Міністрів України № 499 від 28 травня 2008 року «Про затвердження Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми або каліцтва) чи інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних і резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та інвалідності звільнених з військової служби (зборів) осіб». 
          Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 грудня 2019 р. позов задоволено частково: визнано неправомірними дії Міністерства оборони України, щодо відмови в призначенні та виплаті позивачу одноразової грошової допомоги за фактом настання І групи інвалідності, пов`язаної з пораненням, під час виконання обов`язків військової служби у складі діючої армії; зобов`язано Міністерство оборони України призначити позивачу одноразову грошову допомогу за фактом настання І групи інвалідності, пов`язаної з пораненням під час виконання обов`язків військової служби у складі діючої армії в розмірі, визначеному п.п. 5, 6, 7 ч. 2 ст. 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (у редакції, чинній на час встановлення позивачу І групи інвалідності - 03.07.2013), який визначається на час настання інвалідності у відповідних відсотках від десятирічного максимального посадового окладу за першим тарифним розрядом, передбаченим для військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом, але в розмірі не меншому від 100-кратного розміру прожиткового мінімуму (у відповідних відсотках), встановленого законом для працездатних осіб на час виплати допомоги та в порядку встановленому постановою Кабінету Міністрів України № 499 від 28 травня 2008 року «Про затвердження Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми або каліцтва) чи інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних і резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та інвалідності звільнених з військової служби (зборів) осіб». В іншій частині позовних вимог відмовлено.
          Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій, вказуючи на неправильне застосування норм матеріального та процесуального права та невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, просить його скасувати та прийняти нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.
          Апеляційну скаргу обгрунтовано ти, що оскільки вперше позивачу було встановлено інвалідність 19.11.1985 року, то при вирішенні питання щодо виплати одноразової грошової допомоги позивачу необхідно керуватися законодавством, що було чинним на той час.
          Позивачем подано відзив на апеляційну скаргу, яким підтримано висновки суду першої інстанції.
          У відповідності до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
          Предметом апеляційного оскарження є судове рішення, яке прийняте судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, у зв`язку з чим колегія суддів вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження. 
          Відповідно до ст. 308 КАС України справа переглядається колегією суддів в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
          Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
          Як вірно встановлено судом першої інстанції та свідчать матеріали справи, з 25.12.1983 по 28.08.1985 року ОСОБА_1 проходив військову службу у військовій частині польова пошта НОМЕР_1 , яка входила до складу обмеженого контингенту Радянських військ в Демократичній Республіці Афганістан, що підтверджується копією військового квитка НОМЕР_2 , виданого 20.09.1983 року Дондюшанським РВК Молдавської РСР де міститься відповідний запис начальника штабу вказаної військової частини, засвідчений гербовою печаткою та копією посвідчення інваліда війни серії НОМЕР_3 .
          Під час виконання обов`язків військової служби у діючій армії на території ДРА 28.08.1985 ОСОБА_1 підірвався на міні, внаслідок чого отримав поранення у вигляді вогнепального відриву лівої голені в верхній треті та множинні ураження осколками м`яких тканин тіла. Отримані позивачем поранення спричинили інвалідність II ступеня, що підтверджується копією виписки із акта огляду «ВТЭК» серії ВТЭ-2 №077101 від 19.11.1985, а також копією свідоцтва про хворобу від 15 жовтня 1985 року №880/10, виданого 1120 Окремим військовим шпиталем. (а.с.20)
          Відповідно до виписки із акта огляду МСЕК від 03.07.2013 серії 10 ААБ №144836, посвідчення інваліда війни І групи серії НОМЕР_3 позивач має І групу інвалідності з 03.07.2013, пов`язану із пораненням, які останній отримав під час виконання обов`язків військової служби на території держав, де велись бойові дії.
          Причинно-наслідковий зв`язок поранення під час ведення бойових дій у діючій армії та настання інвалідності І групи підтверджується витягом із протоколу засідання Військово-лікарської комісії Західного регіону по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв №733 від 29 квітня 2015 року. (а.с. 16)
          Позивач звернувся щодо виплати вказаної грошової допомоги за місцем реєстрації та перебування на військовому обліку до ІНФОРМАЦІЯ_1 , однак Міністерством Оборони України позивачу було відмовлено, та повідомлено Львівський ОВК листом від 24.10.2018 №9770 Львівського ОВК до якого було додано витяг з протоколу засідання Комісії з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги в разі загибелі, каліцтва або інвалідності військовослужбовців та інвалідності осіб, звільнених з військової служби МОУ.
          Як зазначає позивач, про зміст прийнятого МОУ рішення щодо виплати йому одноразової допомоги дізнався 25.10.2018, коли отримав листа в Львівському ОВК. 
          Вважаючи такі дії відповідача протиправними, позивач звернувся до суду з цим позовом.
          Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції прийшов до висновку про неправомірність дій Міністерства оборони України щодо непризначення позивачеві одноразової грошової допомоги, з чим погоджується і колегія суддів.
          Стаття 46 Конституції України визначає, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
          Частиною п`ятою статті 17 Конституції України передбачено, що держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.
          Предметом спору у цій справі є вимога нарахувати та виплатити одноразову грошову допомогу як інваліду І групи.
          Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку із виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни здійснюється відповідно до Закону України від 25 березня 1992 року № 2232-ХІІ «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі – Закон № 2232-ХІІ).
          Відповідно до статті 41 Закону № 2232-ХІІ (у редакції, чинній на час звернення позивача із заявою до відповідача) виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та резервістів під час виконання ними обов`язків служби у військовому резерві здійснюється в порядку і на умовах, встановлених Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
          Частиною 2 ст. 16 Закону України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей” (у редакції, чинній на час встановлення позивачу І групи інвалідності) передбачалося, що у разі поранення (контузії, травми або каліцтва), заподіяного військовослужбовцю під час виконання ним обов`язків військової служби, а також інвалідності, що настала в період проходження військової служби або не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби чи після закінчення цього строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження військової служби, залежно від ступеня втрати працездатності йому виплачується одноразова грошова допомога в розмірі до п`ятирічного грошового забезпечення за останньою посадою в порядку та на умовах, визначених Кабінетом Міністрів України.
          Відповідно до частини дев`ятої статті 16-3 Закону України від 20 грудня 1991 № 2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - № 2011-ХІІ) порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги визначається Кабінетом Міністрів України.
          Постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року № 975, прийнятою відповідно до пункту 2 статті 16-2 та пункту 9 статті 16-3 Закону № 2011-ХІІ, затверджено Порядок № 975.
          При цьому, пунктом 2 наведеної Постанови установлено, що особам, які до набрання чинності Порядком, затвердженим цією постановою, мають право на отримання одноразової грошової допомоги:
          - допомога, що була призначена, виплачується відповідно до Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми або каліцтва) чи інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних і резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та інвалідності звільнених з військової служби (зборів) осіб, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 28 травня 2008 року № 499, Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), каліцтва або інвалідності військовослужбовців та інвалідності осіб, звільнених з військової служби, що сталися у 2006 році, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2007 року № 284, і Порядку та умов виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми або каліцтва) чи інвалідності співробітників кадрового складу розвідувальних органів, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 листопада 2007 року № 1331;
          - допомога, що не була призначена, призначається і виплачується в установленому законодавством порядку, що діяло на день виникнення права на отримання такої допомоги.
          Відповідно до пункту 3 Порядку № 975, днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги є:
          - у разі загибелі (смерті) військовослужбовця, військовозобов`язаного та резервіста - дата смерті, що зазначена у свідоцтві про смерть;
          - у разі встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності - дата, що зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії.
          Водночас, станом на 1985 рік (встановлення позивачу вперше інвалідності ІІ групи) не існувало правової норми щодо призначення та виплати одноразової грошової допомоги такій категорії військовослужбовців.
          Зокрема, предметом спору у цій справі є вимога нарахувати та виплатити одноразову грошову допомогу позивачу як інваліду І групи, інвалідність якому встановлено 03.07.2013, отже з цієї дати у позивача виникло право на отримання одноразової грошової допомоги.
          На час подання позивачем заяви про виплату одноразової грошової допомоги було визначено, що моментом виникнення права є дата встановлення інвалідності, а тому застосуванню до спірних правовідносин підлягає законодавство, яке діяло на момент встановлення позивачу І групи інвалідності, а саме Порядок № 499.
          Такого висновку дійшов Верховний Суд, зокрема, у постанові від 26 червня 2018 року (справа № 750/5074/17), ухваленій Судовою палатою для розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 31.07.2018 у справі № 524/3705/16-а, яка в контексті ч. 5 ст. 242 КАС України є обов`язковою для врахування судом.
          Частиною другою статті 16 Закону №2011-XII, в редакції чинній до 1 січня 2014 року, було передбачено, що у разі поранення (контузії, травми або каліцтва), заподіяного військовослужбовцю під час виконання ним обов`язків військової служби, а також інвалідності, що настала в період проходження військової служби або не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби чи після закінчення цього строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження військової служби, залежно від ступеня втрати працездатності йому виплачується одноразова грошова допомога в розмірі до п`ятирічного грошового забезпечення за останньою посадою в порядку та на умовах, визначених Кабінетом Міністрів України.
          Аналогічне правило закріплено Порядком та умовами призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми або каліцтва) чи інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних і резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та інвалідності звільнених з військової служби (зборів) осіб, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28 травня 2008 року № 499.
          Так, відповідно до підпункту 4 пункту 2 вказаного Порядку військовослужбовцям строкової служби у разі поранення (контузії, травми або каліцтва) без встановлення групи інвалідності, заподіяного їм під час проходження військової служби, чи в разі настання інвалідності під час проходження військової служби та особам, звільненим із строкової військової служби, у разі настання інвалідності не пізніше ніж через три місяці після звільнення з такої служби внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період її проходження, залежно від ступеня втрати працездатності - у розмірі, що визначається у відсотках десятирічного грошового забезпечення.
          З приводу посилань заявника апеляційної скарги на те, що право на отримання одноразової грошової допомоги у позивача виникло в 1985 році, але із відповідною заявою він звернувся лише у 2016 році, тобто із пропуском трирічного строку звернення, встановленого частиною восьмою статті 16-3 Закон України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», колегія суддів зазначає наступне.
          Як зазначалось вище, пунктом 2 Порядку № 975 встановлено, що допомога, що не була призначена, призначається і виплачується в установленому законодавством порядку, що діяло на день виникнення права на отримання такої допомоги.
          Днем виникнення права на одноразову грошову допомогу у позивача відповідно до приписів пункту 3 Порядку № 975 є липень 2013 року (встановлення І групи інвалідності при повторному огляді), а відтак виплата одноразової грошової допомоги повинна здійснюватися на підставі нормативно-правових актів, які були чинні на момент встановлення позивачу інвалідності.
          Так, частина 8 статті 16-3 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», якою встановлено, що особи, які мають право на отримання одноразової грошової допомоги, передбаченої цим Законом, можуть реалізувати його протягом трьох років з дня виникнення у них такого права, набрала чинності лише з 01 січня 2014 року відповідно до пункту 1 Перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законів України з питань соціального захисту військовослужбовців» № 5040-VI від 04 липня 2012 року.
          Конституційний Суд України у рішенні від 9 лютого 1999 у справі №1-рп/99 зазначив, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип, закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.
          Таким чином, в силу приписів статті 58 Конституції України, частина 8 статті 16-3 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», внесена Законом України № 5040-VI від 04 липня 2012 року «Про внесення змін до деяких законів України з питань соціального захисту військовослужбовців», набрала чинності 01 січня 2014 року, а тому на спірні правовідносини не розповсюджується.
          Доводи відповідача про те, що нова редакція (з 01 січня 2014 року) Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» не поширюється на позивача з огляду на дату звільнення також є безпідставними, оскільки отримання одноразової грошової допомоги на підставі статті 16 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» законодавство пов`язує не з фактом звільнення позивача зі служби, а з часом встановлення йому тієї чи іншої групи інвалідності, що впливає на розмір такої допомоги. Отже, у спірних правовідносинах застосовується редакція статті 16 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», яка діяла до 01 січня 2014 року.
          Водночас, колегія суддів звертає увагу, що в постанові Верховного Суду України від 10 березня 2015 року (справа №21-563а14) по справі з аналогічними правовідносинами визначено, що право на отримання допомоги виникає у військовослужбовця з моменту настання інвалідності, а не з моменту звільнення з військової служби. Крім того, визначено, що одноразова грошова допомога є компенсаційним механізмом соціального захисту військовослужбовців, які спрямовані на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.
          З урахуванням зазначеного правового регулювання спірних правовідносин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про право позивача на отримання одноразової грошової допомоги відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та постанови Кабінету Міністрів України від 28.05.2008 року №499 «Про затвердження Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми або каліцтва) чи інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних і резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та інвалідності звільнених з військової служби (зборів) осіб».
          Щодо доводів відповідача, що стосуються порядку призначення 100-кратного прожиткового мінімуму (у відповідних відсотках), встановленого законом для працездатних осіб на час виплати допомоги та в порядку встановленому постановою КМУ від 28.05.2008 № 499, колегія суддів вважає їх необгрунтованими, з огляду на наступне.
          Пунктами 5,6,7 статті 16 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» в редакції, чинній на час встановлення позивачу І групи (03.07.2013) визначено:
           5. У разі загибелі (смерті) військовослужбовця строкової військової служби під час виконання ним обов`язків військової служби, сім`ї загиблого (померлого), а в разі її відсутності його батькам та утриманцям виплачується одноразова грошова допомога у розмірі десятирічного максимального посадового окладу за першим тарифним розрядом, передбаченим для військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом, в порядку та на умовах ( 499-2008-п ), визначених Кабінетом Міністрів України. 
           6. У разі поранення (контузії,  травми  або  каліцтва), заподіяного військовослужбовцю строкової військової служби під час проходження військової служби, а також інвалідності, що настала в період проходження військової служби або не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження служби, залежно від ступеня втрати працездатності йому виплачується одноразова грошова допомога в розмірі, що визначається у відсотках від загальної суми допомоги на випадок загибелі (смерті), встановленої пунктом 5 цієї статті. 
           7. У всіх випадках розмір одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) військовослужбовця не повинен бути меншим від 100-кратного розміру прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на час виплати цих сум.
          Відповідно до п. 4 Порядку № 499 одноразова грошова допомога виплачується військовослужбовцям строкової служби у разі поранення (контузії, травми або каліцтва) без встановлення групи інвалідності, заподіяного їм під час проходження військової служби, чи в разі  настання  інвалідності під час проходження військової служби та особам, звільненим із строкової військової служби, у разі настання інвалідності не пізніше ніж через три місяці після звільнення з такої служби внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період її проходження, залежно від ступеня втрати працездатності - у розмірі, що визначається у відсотках десятирічного грошового забезпечення.
          Грошове забезпечення визначається для військовослужбовців строкової служби - за максимальним посадовим окладом за першим тарифним розрядом, передбаченим для військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом, на день втрати працездатності, а звільнених із служби - на день звільнення.
          Відтак, у Порядку № 499, як вірно зазначено апелянтом, формулювання, яке прописав суд першої інстанції - «на час виплати допомоги» у Порядку № 499 - відсутнє. 
          Однак, усуваючи розбіжності у застосуванні судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, колегія суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України у постанові від 03.04.2014 у справі № 21-169а-14 дійшла висновку, що для визначення складових грошового забезпечення при виплаті одноразової грошової допомоги слід застосовувати не Порядок, а Закон N 2011-XII, який має вищу юридичну силу.
          Аналогічний правовий висновок містять постанови Верховного Суду України від 4 березня та 15 квітня 2014 року (NN 21-31а14, 21-78а14 відповідно).
          Щодо доводів відповідача, що суд не може втручатися у дискрецію про дискриційні повноваження, колегія судів зазначає таке.
          За приписами частини другої статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України захист прав у сфері публічно-правових відносин можливий у спосіб зобов`язання відповідача прийняти певне рішення чи зобов`язання вчинити певні дії.
          Оскільки за наслідками судового розгляду встановлено, що відповідач протиправно відмовив у призначенні одноразової грошової допомоги, а також прийнявши до уваги наявність у позивача права на отримання останньої, колегія суддів вважає, що суд першої  інстанцій дійшов правимірного висновку, що належним способом захисту порушеного права, у спірному випадку, є саме зобов`язання Міністерства оборони України призначити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу за фактом настання І групи інвалідності, пов`язаної з пораненням під час виконання обов`язків військової служби у складі діючої армії в розмірі, визначеному п.п. 5, 6, 7 ч. 2 ст. 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (у редакції, чинній на час встановлення позивачу І групи інвалідності - 03.07.2013), який визначається на час настання інвалідності у відповідних відсотках від десятирічного максимального посадового окладу за першим тарифним розрядом, передбаченим для військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом, але в розмірі не меншому від 100-кратного розміру прожиткового мінімуму (у відповідних відсотках), встановленого законом для працездатних осіб на час виплати допомоги та в порядку встановленому постановою Кабінету Міністрів України № 499 від 28 травня 2008 року «Про затвердження Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми або каліцтва) чи інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних і резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та інвалідності звільнених з військової служби (зборів) осіб».
          При цьому, слід зазначити, що якщо відмова відповідного органу визнана судом протиправною, а іншого варіанту поведінки у суб`єкта владних повноважень за законом не існує, то суд має право зобов`язати такий орган влади вчинити конкретні дії, які б гарантували захист прав і свобод позивача. Отже, застосування судом першої інстанції зазначеного способу захисту права в контексті спірних правовідносин не можна вважати втручанням у дискреційні повноваження Міністерства оборони України.
          Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 29 січня 2019 року (справа № 336/2660/17), 23 жовтня 2019 (справа №324/187/17).
          Аналізуючи всі доводи апеляційної скарги, апеляційний суд враховує висновки ЄСПЛ, викладені в рішенні від 21.01.1999 р. по справі «Гарсія Руїз проти Іспанії», Суд зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожний довід.
          Таким чином, проаналізувавши доводи апеляційної скарги, судова колегія вважає, що вони не спростовують висновків суду першої інстанції, яким повно встановлено обставини справи та правильно застосовано норми матеріального і процесуального права.
          На підставі вищенаведеного, приймаючи до уваги, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, висновки суду першої інстанції доводами апелянта не спростовані, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для його зміни або скасування.
          Керуючись ст.ст. 242, 250, 308, 310, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, 

ПОСТАНОВИВ:

          Апеляційну скаргу Міністерства оборони України - залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 грудня 2019 року – без змін.
          Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 329-331 КАС України.

          Головуючий суддя: 

          Судді: