П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

17 вересня 2020 р.	м.Одеса	Справа № 490/5057/19	
Головуючий в 1 інстанції: Черенкова Н.П.
          
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі:
головуючого           судді                     -            Джабурія О.В.
суддів                                          -            Вербицької Н.В.
-          Кравченка К.В.
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 25 червня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції у Миколаївській області Департаменту патрульної поліції про скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху серії ЕАВ № 119876 від 01.06.2019 року,
ВСТАНОВИВ

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив скасувати постанову від 01.06.2019 року серія ЕАВ №1193876 про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, винесену інспектором Холопцевим Д.В. по трасі м. Вознесенська-м. Миколаїв за ч. 1 ст. 122 КУпАП, у вигляді штрафу в розмірі 255 грн.
Позовна вимоги мотивовані тим, що 01.06.2019 року позивач рухався на транспортному засобі «Mazda 3», номерний знак НОМЕР_1 по трасі Вознесенськ-Миколаїв у напрямку міста Миколаєва зі швидкістю потоку у правій смузі, нікого не випереджаючи, та був зупинений інспектором, який показав фото, де видно, що рухався з перевищенням швидкості, яке зафіксовано TruCam.
На думку позивача, дорожній знак 5.45 (початок населеного пункту) встановлений з порушенням вимог п. 8.2-1, за яким дорожні знаки повинні розміщуватись таким чином, щоб їх було добре видно учасникам дорожнього руху як у світлу, так і в темну пору року. Однак, дорога мала дві смуги руху в одному напрямку, тому там повинен був бути встановлений дублюючий знак, якого не було, а знак праворуч від дороги було закрито фурами та іншими транспортними засобами, що рухались в попутному напрямку у правій смузі, то рухався відповідно до  Правил Дорожнього руху, та виконуючи випереджання у лівій смузі, фізично не мав змоги його побачити.
Представник відповідача просив відмовити у задоволенні позову, виходячи з наступного. Під час патрулювання на дорозі на в`їзді до м. Миколаєва по автодорозі Н-24 «Благовіщинське-Миколаїв», інспектором за допомогою лазерного вимірювача швидкості TruCam було виявлено порушення  Правил дорожнього руху  ОСОБА_1 . Автомобіль позивача рухався зі швидкістю 82 км\год, чим перевищив встановлене обмеження швидкості руху в населеному пункті на 32 км\год, чим порушив п. 12.4  ПДР. Після зупинки автомобіля, поліцейський позивачу відрекомендувався, повідомив причину зупинки. Цей прилад проходив відповідну повірку.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 25 червня 2020 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено. 
Не погодившись з таким рішенням ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою на зазначену постанову, просить скасувати рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 25 червня 2020 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити адміністративний позов. 
Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, пояснення сторін, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Вимогами ч. 1 ст. 2 КАС України передбачено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Відповідно до вимог ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені  Конституцією  та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційна, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Керуючись положеннями вищевказаних законів, Кодексом та контекстом Конституції України можна зробити висновок, що однією з найважливіших тенденцій розвитку сучасного законодавства України є розширення сфери судового захисту, в тому числі судового контролю за правомірністю і обґрунтованістю рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень.
Відповідно до вимог ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Порядок дорожнього руху на території України, відповідно до Закону України «Про дорожній рух» встановлюють Правила дорожнього руху, затверджені постановою КМУ від 10.10.2001 року № 1306. Особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством. 
Згідно до вимог п. 12.4 ПДР у населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється зі швидкістю не більше 50 км/год.
Як вбачається з матеріалів справи, позивача притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 122 КУпАП, а саме за перевищення встановлених обмежень швидкості руху транспортних засобів більш як на двадцять кілометрів на годину. 
Факт керування позивачем транспортним засобом «Mazda 3», номерний знак НОМЕР_1 , який рухався зі швидкістю 82 км/год і при цьому перевищив встановлене обмеження швидкості руху в населеному пункті на 32 км/год, чим порушив п. 12.4 ПДР України, підтверджується даними з приладу TruCam, відеозаписом з нагрудної камери інспектора поліції, а також постановою у справі про адміністративне правопорушення, винесеною компетентною службовою особою в межах наданих їй повноважень.  
Колегія суддів зазначає, що відповідно до свідоцтва про повірку законодавчо регульованого засобу вимірювальної технічки № 22-01/13780, виданого ДП «Укрметртестстандарт»  від 06.12.2018 року та чинного на час фіксування правопорушення (до 06.12.2019 року) лазерний вимірювач швидкості транспортних засобів TruCam LTI 20/20 № ТС000763, є придатним до застосування.
Крім того, можливість використання виробу TruCam LTI 20/20, виробництва Lazer Technology Inc., також підтверджується наявністю виданого державною службою спеціального зв`язку та захисту інформації України експертного висновку від 27.09.2018 року № 04/02/03-3008, який свідчить про правильність реалізації криптографічного алгоритму шифрування АЕS відповідно до ДСТУ ISO/IES 18033-3:2015 та забезпечення конфіденційності, цілісності та автентичності зареєстрованих даних.     
Наведеними обставинами спростовуються посилання апелянта те, що оскаржувана постанова ґрунтується на припущеннях та винесена бездоказово.
Разом з тим, обов`язок  доказування в адміністративному судочинстві розподіляється таким чином, що позивач повинен довести обставини, якими він обґрунтовує позовні вимоги, тобто підставу позову, а відповідач повинен довести обставини, якими він обґрунтовує заперечення проти позову. Аналогічна позиція викладена Верховим Судом у постанові від 14.03.2018 р. у справі № 760/2846/17.  
Проте, позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, які викладені у позовній заяві та апеляційній скарзі, а також доказів на спростування факту вчинення ним адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КУпАП. При цьому, вказані апелянтом недоліки в оформленні оскаржуваної постанови не можуть бути самостійною підставою для визнання протиправним такого рішення.  
Крім того, сам апелянт не заперечує факту перевищення ним встановленої швидкості руху, а доводи ОСОБА_1 про те, що він не помітив дорожнього знаку початку населеного пункту не можуть бути прийняті судом, оскільки згідно до п. 2.3 (б) ПДР для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, не відволікатися від керування транспортним засобом у дорозі, тощо.  
Таким чином, колегією суддів встановлено та підтверджується матеріалами даної справи, що ОСОБА_1 було вчинено порушення Правил дорожнього руху, а саме перевищення встановлених обмежень швидкості руху транспортних засобів більш як на двадцять кілометрів на годину, що є неприпустимим з огляду на безпеку дорожнього руху. Тобто, факт вчинення ОСОБА_1 вказаного правопорушення є наявним та підтверджується належними доказами. 
Положеннями ст. 90 КАС України визначено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.  Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили.  Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
З урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржувана постанова у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 винесена правомірно та у відповідності до діючого законодавства України, у зв`язку з чим підстави для її скасування відсутні. 
Враховуючи всі викладені обставини, колегія суддів вважає, що відповідачем було враховано всі необхідні обставини при розгляді справи, постанову було винесено відповідно до чинного законодавства, а той факт, що особа не визнає факту правопорушення чи свою вину, не звільняє її від притягнення до відповідальності у випадку її об`єктивної винуватості. 
За таких обставин колегія суддів вважає наведені висновки суду першої інстанції правильними і такими, що відповідають вимогам ст.ст. 2, 7, 8, 9, 10, 73, 74, 77 КАС України та не приймає доводи, наведені в апеляційній скарзі про те, що судове рішення підлягає скасуванню.
Відповідно до вимог ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу, а в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Отже, в адміністративному процесі, як виняток із загального правила, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень встановлена презумпція його винуватості. Презумпція винуватості покладає на суб`єкта владних повноважень обов`язок аргументовано, посилаючись на докази, довести правомірність свого рішення, дії чи бездіяльності та спростувати твердження позивача про порушення його прав, свобод чи інтересів. Відповідач, який є суб`єктом владних повноважень, свою позицію суду доказав та обґрунтував її. 
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень норм матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують. За таких обставин, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
Керуючись ст.ст. 308; 311; 315; 316; 321; 322; 325 КАС України, суд апеляційної інстанції, – 
ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення  Центрального районного суду м. Миколаєва від 25 червня 2020 року – без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.  

Головуючий суддя 	 	Джабурія О.В.	
Судді	    	Вербицька Н. В.    Кравченко К.В.