ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 липня 2020 року		Справа № 817/2166/16 пров. № А/857/5394/20	
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії:
судді -доповідача – Качмара В.Я.,
суддів – Кушнерика М.П., Старунського Д.М.,
при секретарі судового засідання – Пильо І.І.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 16 березня 2020 року (головуючий суддя Дорошенко Н.О., судді: Дудар О.М., Махаринець Д.Є., м.Рівне, повний текст складено 26 березня 2020 року) у справі за його позовом до Прокуратури Рівненської області та Офісу Генерального прокурора про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-

ВСТАНОВИВ:

07.12.2016 ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Прокуратури Рівненської області (далі – Прокуратура) та Генеральної прокуратури України (правонаступник - Офіс Генерального прокурора (далі – ГПУ; ОГП відповідно) в якому просив: 
визнати протиправним та скасувати наказ Генерального прокурора України (далі – Генпрокурор) «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності» від 07.11.2016 №26 дк (далі – Наказ №26 дк), згідно якого, за порушення вимог Закону України «Про прокуратуру» (далі – Закон №1697-VII), правил прокурорської етики, вчинення дій, що порочать звання прокурора і можуть викликати сумнів в його об`єктивності, неупередженості та незалежності, у чесності та непідкупності органів прокуратури, звільнено позивача з посади керівника Сарненської місцевої прокуратури Рівненської області (далі – Посада) та з органів прокуратури з позбавленням класного чину «радник юстиції»;
поновити ОСОБА_1 на Посаді;
стягнути з ГПУ середній заробіток за час вимушеного прогулу з 07.11.2016 по день постановлення рішення у справі.
Позовні вимоги обґрунтовано незгодою із спірним Наказом №26дк, оскільки притягнення до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення з органів прокуратури безпідставне, так як його вина у вчиненні злочину за частиною другою статті 364, частиною четвертою статті 368 Кримінального кодексу України (далі – ККУ) недоведена, а тому звільнення позивач вважає передчасним та необґрунтованим.
Постановою Рівненського окружного адміністративного суду від 14 грудня 2017 року, залишеною без змін постановою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 24 квітня 2018 року (далі – Судові рішення) позов задоволено. Визнано протиправним та скасовано Наказ №26 дк. Поновлено ОСОБА_1 у органах прокуратури на Посаді з 08.11.2016. Стягнуто з Прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 08.11.2016 по 14.12.2017 на суму 207793,88 грн (без урахування податків та обов`язкових платежів). 
За наслідками касаційного перегляду Судових рішень постановою Верховного Суду від 20 листопада 2019 року Судові рішення скасовано. Адміністративну справу №817/2166/16 направлено на новий розгляд до Рівненського окружного адміністративного суду (далі – Постанова суду).
При цьому, суд касаційної інстанції вказав на необхідність під час нового розгляду справи дослідити питання, чи розповсюджуються вимоги наказу Прокуратури від 22.01.2016 №15 (далі – Наказ №15) на позивача, чи повідомляв позивач прокурора Рівненської області та відділ роботи з кадрами Прокуратури про застосування ним 03.06.2016 зброї. Та після встановлення цих обставин надати оцінку чи є ця дія такою, що порочать звання прокурора і може викликати сумнів у його об`єктивності, неупередженості та незалежності, у чесності та непідкупності органів прокуратури та/або систематичним (два і більше разів протягом одного року) або одноразовим грубим порушенням правил прокурорської етики.
Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 16 березня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.
Не погодившись із ухваленим судовим рішенням, його оскаржив позивач, який із покликанням на невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.
В доводах апеляційної скарги наводячи норми матеріального права та посилаючись на окремі обставини справи вказує, що судом першої інстанції не в повній мірі, на виконання Постанови суду, досліджено питання щодо порушення позивачем вимог Наказу №15, вибірково взято до уваги покази свідків, показання яких стосувалися, зокрема обставин виконання ОСОБА_1 Наказу №15 та зроблено невірний висновок щодо пропорційності (співмірності) застосваного виду стягнення до вчиненого останнім діяння.
Відповідачі у відзивах на апеляційну скаргу заперечують вимоги такої, вважають судове рішення законним та обґрунтованим, просять залишити його без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача та представника відповідача, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішень суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційну скаргу слід задовольнити з наступних підстав. 
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку, що хоча позивачем і було здійснено усне повідомлення прокурора області про факт застосування ним зброї, проте зважаючи, що інформація про застосування ОСОБА_1 03.06.2016 травматичної зброї на матеріальних носіях зафіксована не була, відповідна резолюція прокурором області з приводу отримання усної інформації вчинена не була, це унеможливлює дослідження змісту та повноти доведення такої інформації до відома прокурора області. Крім цього, Наказ №15 встановлює обов`язок вищевказаного повідомлення не лише прокурора області, а також і відділу по роботі з кадрами Прокуратури, який не повідомлявся про таку подію ні в усній, ні в письмовій формі. За таких обставин, цей суд вважає обґрунтованим висновок службового розслідування про порушення позивачем Наказу №15.
Також в оскаржуваному рішенні зазначено, що службовим розслідуванням встановлено, що відповідно до даних Єдиного реєстру досудових розслідувань (далі – ЄРДР) в період часу з 03.06.2016 по 11.06.2016 кримінальні правопорушення на підставі заяв (скарг) ОСОБА_1 , у тому числі з приводу застосування ним пристрою для відстрілу патронів, споряджених гумовими кулями, в ЄРДР не реєструвалися.
Суд вважає, що такі обставини свідчать про порушення позивачем службової дисципліни, які підривають авторитет прокуратури, завдають шкоди інтересам держави та суспільства, а тому обґрунтовано враховані відповідачами як підстава для притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності.
Такі висновки суду першої інстанції не відповідають встановленим обставинам справи, зроблені з неправильним застосуванням норм матеріального і процесуального права, з таких міркувань.
Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац шостий пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).
Частина шоста статті 43 Конституції України гарантує громадянам захист від незаконного звільнення.
Відповідно до пункту 1 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 №9 (далі - Постанова) на суд покладено обов`язок охороняти конституційні права кожного на працю, яке включає можливість заробляти собі на життя працею, яку особа вільно обирає або на яку вільно погоджується, а також на охорону прав і законних інтересів підприємств, установ, організацій, а відповідно до пункту 18 вказаної Постанови при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з`ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові.
Апеляційним судом, з врахуванням встановленого судами попередніх інстанцій, встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 проходив службу в органах прокуратури з 19.09.2008 по 07.08.2016, з 15.12.2015 працював на Посаді. Класний чин – радник юстиції, присвоєний наказом Генпрокурора від 19.08.2015 №566к (далі – Наказ №566к) (т.1 а.с.162-163,167, т.3 а.с.172).
Присягу працівника прокуратури позивач прийняв 31.01.2011, з положеннями Кодексу професійної етики та поведінки працівників прокуратури, схваленого Всеукраїнською конференцією працівників прокуратури 28.11.2012 та затвердженого наказом Генпрокурора від 28.12.2012 №123 (далі – КПЕ) ознайомлений 12.05.2016 (т.1 а.с.164,165-166)
Відповідно до повідомлення про підозру від 12.09.2016 ОСОБА_1 було повідомлено про те, що він підозрюється у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною другою статті 365, частини четвертої статті 368 ККУ(т.1 а.с.180-190).
Згідно з наказом прокурора Рівненської області від 14.09.2016№120 у зв`язку з недоброчесною поведінкою призначено службове розслідування відносно Посада ОСОБА_1 за фактом його можливої причетності до скоєння кримінального правопорушення, пов`язаного із створенням злочинної організації з незаконного видобутку бурштину та утворено комісію (т.1 а.с.121-122).
За результатами службового розслідування відносно Посада ОСОБА_1 було підготовлено висновок, який затверджений прокурором Рівненської області 12.10.2016 (далі – Висновок; т.1 а.с.28-46).
В ході проведення службового розслідування встановлено, що ОСОБА_1 03.06.2016 під час виїзду разом з колишнім заступником прокурора Рівненської області ОСОБА_2 та іншими працівниками Прокуратури до міста Олевська Житомирської області для проведення слідчих дій у кримінальному провадженні – обшуку складських приміщень підприємця ОСОБА_3 своїми непрофесійними діями, неналежною поведінкою спровокував конфліктну ситуацію із близькими родичами та знайомими останнього, у ході якої застосував зброю.
ОСОБА_1 12.09.2016 повідомлено про підозру за частиною другою статті 365, частини четвертої статті 368 ККУ в тому, що він 03.06.2016 під час указаного конфлікту умисно спричинив легкі тілесні ушкодження ОСОБА_4 і ОСОБА_5 , у тому числі здійснивши в ОСОБА_4 постріл з пристрою для відстрілу патронів, споряджених гумовими кулями, - пістолета «Форт 12Р» та заподіявши йому цим пістолетом декілька ударів по голові, а в подальшому 04.06.2016 за попередньою змовою з ОСОБА_2 та не встановленою слідством особою одержав від ОСОБА_3 неправомірну вигоду в розмірі 40 тисяч доларів США за непритягнення його та інших осіб до кримінальної відповідальності.
У ході службового розслідування також встановлено, що вказаний виїзд до іншої області ОСОБА_1 здійснив без додержання положень наказу Генпрокурора від «Про порядок виїзду працівників органів прокуратури України у службові відрядження у межах України» 24.04.2015 №55 (далі – Наказ №55) та в порушення вимог пункту 1.1 Наказу №15 керівництво про застосування ним зброї не повідомив.
Водночас ОСОБА_1 в анкеті доброчесності прокурора від 07.07.2016 умисно надав недостовірні відомості про те, що він сумлінно виконував обов`язки прокурора, неухильно дотримувався Присяги працівника прокуратури, а також не вчиняв дій, що порочать звання прокурора і можуть викликати сумнів у його об`єктивності, неупередженості та незалежності, чесності та непідкупності органів прокуратури.
Зазначені події призвели до негативного суспільного резонансу, надходження обґрунтованих скарг ОСОБА_3 та інших осіб до центральних і місцевих правоохоронних органів, Уповноваженого ВРУ з прав людини та завдали шкоди авторитету органів прокуратури України.
За таких обставин під час службового розслідування встановлені достатні дані, які свідчать про те, що ОСОБА_1 грубо порушив вимоги Закону №1697-VII, правила прокурорської етики, вчинив дії, що порочать звання прокурора і можуть викликати сумнів у його об`єктивності, неупередженості та незалежності, а також у чесності та непідкупності органів прокуратури і є несумісним з подальшим перебуванням на роботі в органах прокуратури.
Відповідно до пункту 3 резолютивної частини Висновку комісія вважала урахувати, що 12.09.2016 позивачу слідчим Головної військової прокуратури ГПУ(далі – ГВП) повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частини другої статті 365, частини четвертої статті 368 ККУ.
Також, комісія рекомендувала прокурору Рівненської області направити подання Генпрокурору про звільнення ОСОБА_1 із займаної посади та органів прокуратури з позбавленням останнього класного чину «радник юстиції» за грубе порушення вимог Закону №1697-VII, правил прокурорської етики, вчинення дій, що порочать звання прокурора.
Враховуючи обставини викладені у Висновку, 21.10.2016 прокурором Рівненської області внесено подання Генпрокурору про притягнення Посада ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності №11/1-770вих-16 (т.3 а.с.197-205).
07.07.2016 ГПУ прийнято Наказ №26дк «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності», відповідно до якого на підставі пунктів 5, 6 частини першої статті 43 Закону №1697-VII, абзацу 1 частини другої статті 46-2 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 №1789-XII (далі – Закон №1789-XII), частини першої статті 8, пункту 6 статті 9, статей 10, 11 Дисциплінарного статуту прокуратури України прийнятого на підставі постанови Верховної Ради України (далі – ВРУ) «Про затвердження Дисциплінарного статуту прокуратури України» від 06.11.1991 №1796-XII (далі – Дисциплінарний статут) та пункту 10 «Положення про класні чини працівників прокуратури України» прийнятого на підставі постанови ВРУ «Про затвердження Положення про класні чини працівників органів прокуратури України» від 06.11.1991 №1795-XII, за порушення вимог Закону №1697-VII, правил прокурорської етики, вчинення дій, що порочать звання прокурора і можуть викликати сумнів у його об`єктивності, неупередженості та незалежності, у чесності та непідкупності органів прокуратури, ОСОБА_1 звільнено з Посади та з органів прокуратури з позбавленням класного чину «радник юстиції», присвоєного Наказом №566к (т.3 а.с.206-207).
В розрізі викладених обставин, необхідно вказати, що під час касаційного перегляду Судових рішень Верховний Суд у Постанові суду вказав на правильність висновків судів попередніх інстанцій про те, що під час проведеного службового розслідування з`ясуванню підлягали обставини вчинення позивачем кримінального правопорушення як працівником прокуратури, надавалася оцінка його діям, що фактично є предметом розслідування у кримінальному провадженні від 18.06.2016 №42016000000001053 (далі – кримінальне провадження), в межах якого йому повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною другою статті 365, частиною четвертою статті 368 ККУ, що також вказано і самим відповідачем у Висновку.
Таким чином, факти та обставини, які є предметом розслідування у кримінальному провадженні не можуть бути підставою для притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності.
Проте, Верховний Суд зауважив, що Висновком також встановлено вчинення позивачем інших порушень у вигляді 1) виїзд позивача у іншу область без належного оформлення відрядження передбаченого Наказом №55; 2) порушення позивачем Наказу №15, а саме про не повідомлення прокурора Рівненської області та відділу роботи з кадрами прокуратури області про застосування зброї.
Відповідно до статей 3 та 4 Закону №1697-VII (в редакції чинній на час виникнення спірних відносин) повноваження прокурорів, організація, засади та порядок діяльності прокуратури визначається Конституцією України, цим Законом, іншими законодавчими актами.
Згідно частини третьої та пункту 4 частини четвертої статті 19 Закону №1697-VII прокурор зобов`язаний неухильно додержуватися присяги прокурора. За порушення присяги прокурор несе відповідальність, передбачену законом. Також, прокурор зобов`язаний додержуватися правил прокурорської етики, зокрема не допускати поведінки, яка дискредитує його як представника прокуратури та може зашкодити авторитету прокуратури.
Статтею 18 Закону №1697-VII передбачено, що перебування на посаді прокурора несумісне з обійманням посади в будь-якому органі державної влади, іншому державному органі, органі місцевого самоврядування та з представницьким мандатом на державних виборних посадах.
Вимоги щодо несумісності не поширюються на участь прокурорів у діяльності виборних органів релігійних та громадських організацій.
На прокурора поширюються обмеження щодо сумісництва та суміщення з іншими видами діяльності, визначені Законом України «Про засади запобігання і протидії корупції».
Прокурор не може належати до політичної партії, брати участь у політичних акціях, мітингах, страйках.
Прокурор за його заявою може бути відряджений для роботи у Кваліфікаційно-дисциплінарній комісії прокурорів, Національній академії прокуратури України чи в інших органах у визначених законом випадках. За відрядженим прокурором зберігаються гарантії соціального забезпечення, визначені законодавством для прокурорів.
За змістом статті 10 КПЕ працівник прокуратури повинен постійно дбати про свою компетентність, професійну честь і гідність.
У разі поширення неправдивих відомостей, які принижують його честь, гідність і ділову репутацію, за необхідності вживати заходів до спростування такої інформації, у тому числі в судовому порядку. Сприяти йому в цьому зобов`язані керівники відповідних прокуратур.
Своєю самовідданістю, неупередженістю, сумлінним виконанням службових обов`язків сприяти підвищенню авторитету прокуратури та зміцненню довіри громадян до неї.
При виконанні службових обов`язків працівник прокуратури має дотримуватися загально прийнятих норм моралі та поведінки, бути взірцем добропорядності, вихованості і культури. Порушення трудової та виконавської дисципліни, непристойна поведінка є неприпустимими для працівника прокуратури і тягнуть за собою у відповідних випадках передбачену законом відповідальність.
Працівник прокуратури повинен використовувати ввірене йому службове майно бережливо та лише за призначенням (стаття 15 КПЕ).
Статтею 18 цього ж Кодексу визначено, що працівник прокуратури не має права використовувати своє службове становище в особистих інтересах або в інтересах інших осіб.
Працівнику прокуратури слід уникати особистих зв`язків, фінансових і ділових взаємовідносин, що можуть вплинути на неупередженість і об`єктивність виконання професійних обов`язків, скомпрометувати високе звання працівника прокуратури, не допускати дій, висловлювань і поведінки, які можуть зашкодити його репутації та авторитету прокуратури, викликати негативний громадський резонанс.
Відповідно до пунктів 5, 6 частини першої статті 43 Закону №1697-VII прокурора може бути притягнуто до дисциплінарної відповідальності у порядку дисциплінарного провадження з таких підстав: вчинення дій, що порочать звання прокурора і можуть викликати сумнів у його об`єктивності, неупередженості та незалежності, у чесності та непідкупності органів прокуратури; систематичне (два і більше разів протягом одного року) або одноразове грубе порушення правил прокурорської етики.
Згідно норм абзацу 1 частини другої статті 46-2 Закону №1789-XII прокурори підлягають звільненню з органів прокуратури, у тому числі з позбавленням класного чину,  також у таких випадках: 
1) недотримання пов`язаних із проходженням служби в органах прокуратури вимог, передбачених частиною шостою статті 46 цього Закону, та інших вимог і обмежень, які встановлюються законом; 
2) порушення  «Присяги працівника прокуратури» чи відмови від її прийняття; 
3) набрання законної сили обвинувальним вироком щодо них; 
4) за результатами атестації у разі невідповідності працівника займаній посаді;
5) припинення громадянства України; 
6) притягнення до відповідальності  згідно з Дисциплінарним статутом прокуратури України; 
7) набрання законної сили судовим рішенням, відповідно до якого працівника притягнуто до відповідальності за адміністративне корупційне правопорушення, пов`язане з порушенням обмежень, передбачених Законом України «Про засади запобігання і протидії корупції»;
8) у разі неможливості або відсутності згоди на переведення на іншу посаду у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі.
Приписами частини першої статті 8 Дисциплінарного статуту (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) передбачено, що дисциплінарні стягнення щодо прокурорсько-слідчих працівників, а також працівників навчальних,  наукових та інших 
установ прокуратури застосовуютьсяза  невиконання чи неналежне виконання службових обов`язків абоза проступок, який порочить його як працівника прокуратури.
У відповідності до статті 9 Дисциплінарного статуту дисциплінарними стягненнями є: 1) догана; 2) пониження в класному чині; 3) пониження в посаді; 4) позбавлення нагрудного знаку «Почесний працівник прокуратури України»; 5) звільнення; 6) звільнення з позбавленням класного чину.
Положеннями статті 10 Дисциплінарного статуту визначено, що Генпрокурор має право застосовувати дисциплінарні стягнення, зазначені у статті 9 цього Статуту, в повному обсязі, за винятком випадків,  передбачених частиною другою цієї статті.
Міські і районні прокурори, інші прирівняні до них прокурори вносять подання вищестоящому прокурору про накладення дисциплінарного стягнення на підлеглих їм прокурорсько-слідчих працівників.
Дисциплінарне стягнення має відповідати ступеню вини та тяжкості проступку. Прокурор, який вирішує питання про накладення стягнення, повинен особисто з`ясувати обставини проступку та одержати письмове пояснення від особи, яка його вчинила. В разі необхідності може бути призначено службову перевірку (частина перша статті 11 Дисциплінарного статуту).
Підстави та порядок проведення службового розслідування (перевірки) стосовно прокурорсько-слідчих працівників та прийняття рішень, а також компетенцію структурних підрозділів, посадових та інших осіб органів прокуратури при його проведенні визначено «Інструкцією про порядок проведення службових розслідувань (перевірок) в органах прокуратури України», затвердженої наказом Генпрокурора від 24.09.2014 №104 (далі - Інструкція №104).
Відповідно до пункту 1.2 Інструкції №104 службове розслідування (перевірка) - це комплекс заходів, які проводяться у випадках скоєння працівниками прокуратури ганебних вчинків - кримінальних, корупційних правопорушень, керування транспортними засобами у стані алкогольного чи наркотичного сп`яніння або відмови від проходження огляду з метою виявлення стану сп`яніння, порушення Присяги працівника прокуратури, а також за фактами порушень виконавської та трудової дисципліни, неправомірного втручання у службову діяльність працівників прокуратури, передбачених цією Інструкцією.
Метою службових розслідувань (перевірок) є швидке, всебічне, повне та неупереджене з`ясування обставин, за яких скоєно ганебні вчинки, допущено неправомірне втручання у службову діяльність працівників прокуратури, посягання на їх життя, здоров`я та майно, виявлення причини і умов, що їм сприяли, зміцнення службової дисципліни та попередження правопорушень серед особового складу (пункт 1.3. Інструкції №104).
Згідно пункту 1.4 Інструкції №104 службові розслідування (перевірки) проводяться незалежно від проведення стосовно працівників прокуратури досудового розслідування у кримінальних провадженнях, здійснення проваджень у справах про адміністративні правопорушення.
За змістом підпунктів 2.1.11, 2.1.12, 2.1.13 пункту 2 Інструкції №104 підставами для проведення службового розслідування (перевірки) є:
- невиконання або неналежне виконання працівниками прокуратури своїх службових обов`язків що призвело до порушення законних прав і свобод громадян та інтересів держави;
- інші грубі порушення закону, трудової та виконавської дисципліни, Присяги працівника прокуратури і Кодексу професійної етики та поведінки працівників прокуратури, які дискредитують їх як працівників прокуратури шкодять авторитету органів прокуратури;
- доручення Генерального прокурора України, його заступників про проведення службового розслідування (перевірки).
Відповідно до пункту 3.4 Інструкції №104 про призначення службового розслідування (перевірки) уповноваженим керівником органів прокуратури видається розпорядження, у якому визначається склад комісії (голова та члени), підстава, мета та строки його проведення, прізвище, ім`я, по батькові особи щодо якої проводиться розслідування, та її посада.
Службове розслідування (перевірка) проводиться в строк не більше одного місяця з дня його призначення (пункт 3.5 Інструкції №104).
Щодо виявлених під час службового розслідування інших порушень, які по суті і стали причиною застосування до позивача дисциплінарного стягнення у виді звільнення з позбавленням класного чину, як от виїзд останнього у іншу область без належного оформлення відрядження передбаченого Наказом №55, то необхідно зазначити наступне.
Так, відповідно до пункту 1 Наказу №55 направлення працівників органів прокуратури та Національної академії прокуратури України у службові відрядження у межах України здійснювати Генпрокурором, прокурорами обласного рівня або їх заступниками згідно з розподілом обов`язків, ректором Національної академії прокуратури України і оформляти наказами (розпорядженнями) із зазначенням пункту призначення, найменування установи, до якої відряджається працівник, строку і мети відрядження.
Оформлення відряджень здійснювати на підставі наказів (розпоряджень) керівників органів прокуратури та Національної академії прокуратури України і рапортів начальників структурних підрозділів за погодженням з першими керівниками прокуратур або їх заступниками згідно з розподілом обов`язків, ректором Національної академії прокуратури України (підпункт 1.1).
Обов`язки щодо оформлення наказів (розпоряджень) про відрядження та виплату коштів покласти на підрозділи бухгалтерського обліку ГПУ, Національної академії прокуратури України, прокуратур обласного рівня (пункт 2) (т.1 а.с.93-95).
Отже, позивач, як керівник місцевої прокуратури, зазначеним наказом не був уповноважений на оформлення наказу (розпорядження) про направлення працівників органів прокуратури у службові відрядження, оскільки такий обов`язок покладено на Генпрокурора, прокурорів обласного рівня, їх заступників згідно з розподілом обов`язків, ректора Національної академії прокуратури України.
Крім цього, вказаним Наказом №55 не передбачений порядок оформлення відрядження щодо проведення слідчих дій на виконання вказівки старшого прокурора групи прокурорів у кримінальному провадженні, а тому, як правильно вказано судом першої інстанції усна вказівка про проведення слідчих дій, які потребують виїзду у іншу область, не потребує оформлення відрядження відповідно до вимог цього Наказу, тим більше, що в досліджуваній ситуації працівники Прокуратури до жодної установи направлені не були.
Разом з тим, на службовий автомобіль Прокуратури, яким було здійснено виїзд на місце проведення слідчих дій, було оформлено подорожній лист від 1-12.06.2016 №111 (т.2 а.с.176).
Відповідно до частини четвртої статті 17 Закону №1697-VII накази адміністративного характеру, а також вказівки, що прямо стосуються реалізації прокурором функцій прокуратури, видані (віддані) в письмовій формі в межах повноважень, визначених законом, є обов`язковими до виконання відповідним прокурором.
Прокурору, якому віддали наказ чи вказівку в усній формі, надається письмове підтвердження такого наказу чи вказівки.
Проте, вказана норма стосується форми видання вказівки керівництва, яка є обов`язковою для виконання, а позивача притягнуто до дисциплінарної відповідальності саме за виїзд в іншу область для вчинення процесуальних дій без оформленого письмового наказу керівництва про відрядження.
За таких обставин та з урахуванням висновків Верховного Суду, викладених у пункті 63 Постанови суду в даній справі, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про непідтвердження в ході судового розгляду справи вчинення позивачем дисциплінарного проступку, яке виразилось в порушенні Наказу №55, а відтак в цій частині вірними є висновки про відсутність підстав для притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності.
Щодо порушення позивачем-апелянтом пункту 1.1 Наказу №15, а саме неповідомлення позивачем прокурора Рівненської області та відділу роботи з кадрами Прокуратури про застосування зброї, суд апеляційної інстанції зазначає таке.
Наказом №15 з метою удосконалення організації роботи з питань кадрового забезпечення та внутрішньої безпеки, на виконання вимог наказів Гепрокурора від 15.09.2014 №2гн «Про організацію роботи з кадрами в органах прокуратури України», 22.09.2014 №17гн «Про організацію роботи з питань внутрішньої безпеки в органах прокуратури України», наказано місцевим прокурорам, керівникам структурних підрозділів прокуратури області невідкладно повідомляти прокурора Рівненської області та відділ роботи з кадрами прокуратури області про скоєння підпорядкованими прокурорсько-слідчими працівниками ганебних вчинків (кримінальних, корупційних правопорушень, порушення обмежень, передбачених Законом України «Про запобігання корупції», керування транспортними засобами у стані алкогольного чи наркотичного сп`яніння або відмову від проходження огляду з метою виявлення стану сп`яніння, інших грубих порушень законів, Присяги працівника прокуратури і КПЕ, які дискредитують їх як працівників прокуратури та шкодять авторитету органів прокуратури), дорожньо-транспортних пригод, вчинених працівниками прокуратури або за їх участі, втрати службових документів та посвідчень, зброї та її застосування, факти неправомірного втручання у службову діяльність та перешкоджання виконання ними своїх службових обов`язків, посягань на їх життя, здоров`я та майно або про надходження звернень чи іншої інформації з цих питань ( пункт 1.1) (т.1 а.с.24-27).
Щодо посилань апелянта про те, що Наказ №15 на нього, як керівника (Посада) не поширюється через те, що законодавство не містить визначення «місцевий прокурор», то суд апеляційної інстанції в цій частині, як і суд першої інстанції вважає, що такі необхідно відхилити, з огляду на таке.
Згідно з частиною першою статті 7 Закону №1697-VII систему прокуратури України становлять: 1) Генеральна прокуратура України; 2) регіональні прокуратури; 3) місцеві прокуратури; 4) військові прокуратури; 5) Спеціалізована антикорупційна прокуратура.
Частиною четвертою статті 7 Закону №1697-VII встановлено, що Генеральна прокуратура України є органом прокуратури вищого рівня щодо регіональних та місцевих прокуратур, а регіональна прокуратура є органом прокуратури вищого рівня щодо місцевих прокуратур, розташованих у межах адміністративно-територіальної одиниці, що підпадає під територіальну юрисдикцію відповідної регіональної прокуратури.
Відповідно до частини п`ятої статті 7 Закону №1697-VII єдність системи прокуратури України забезпечується, зокрема: єдиними засадами організації та діяльності прокуратури; єдиним статусом прокурорів; єдиним порядком організаційного забезпечення діяльності прокурорів.
Відповідно до статті 12 Закону №1697-VII у системі прокуратури України діють місцеві прокуратури, перелік та територіальна юрисдикція яких визначається в Додатку до цього Закону.
Місцеву прокуратуру очолює керівник місцевої прокуратури, який має першого заступника та не більше двох заступників.
У структурі місцевої прокуратури в разі необхідності утворюються такі підрозділи, як відділи.
Так дійсно, Закон №1697-VII не містить такого терміну, як «місцевий прокурор», однак визначає, що у системі прокуратури України діють місцеві прокуратури. При цьому, цим Законом закріплено єдиний статус прокурорів. Отже, апеляційний суд вважає вірними висновки суду першої інстанції, що пунктом 1 Наказу №15 встановлено обов`язок, у тому числі, й керівників місцевих прокуратур, які очолюють місцеві прокуратури і мають у своєму підпорядкуванні прокурорсько-слідчих працівників, повідомляти прокурора області та відділ роботи з кадрами прокуратури області про скоєння ганебних вчинків, а також про інші надзвичайні події за участю працівників прокуратури, зокрема, про факти застосування зброї.
За змістом пункту 14 частини першої статті 15 Закону №1697-VII керівник місцевої прокуратури має статус прокурора органу прокуратури.
Отже, встановлений Наказом №15 обов`язок керівників місцевих прокуратур повідомляти орган прокуратури вищого рівня та відділ роботи з кадрами органу прокуратури вищого рівня про скоєння ганебних вчинків підпорядкованими прокурорами та факти надзвичайних подій за їх участі, так само поширюється й на керівників місцевих прокуратур щодо повідомлення у встановленому порядку про такі факти (події) за участю їх особисто.
Відносно доводів апелянта про те, що Наказом №15 встановлено обов`язок повідомлення про застосування відомчої вогнепальної зброї, то суд не може остаточно стверджувати про те, що вимоги у цьому Наказі стосуються виключно відомчої (службової), так як у ньому не конкретизовано виду зброї про застосування якої необхідно повідомляти. 
Як встановлено Висновком і не заперечується позивачем, що ОСОБА_1 має у володінні пристрій для відстрілу гумових куль «Форт 12Р», правомірність володіння вказаною зброєю підтверджується дозволом УПД ГУНП в Рівненській області від 25.06.2016 №970835, який дійсний до 19.04.2019 та інформація про який наявна у відділі роботи з кадрами прокуратури області.
ОСОБА_1 в поясненні, наданому члену комісії під час проведення службового розслідування, ствердив і це відповідає іншим матеріалам судової справи, що 03.06.2016 під час конфліктної ситуації, яка виникла між працівниками правоохоронних органів та родичами й знайомими ОСОБА_3 , на автозаправній станції на території неподалік с.Масевичі, Рокитнівського району, Рівненської області, ОСОБА_1 здійснив два постріли угору зі свого пістолета «Форт-12Р». В подальшому, під час конфлікту з вказаними особами поблизу м.Сарни, Рівненської області, ОСОБА_1 побачив водія мікроавтобуса «Мерседес-Віто», який був учасником бійки на заправці, та викрикнув йому «стояти», на що той викрутив кермо більше у бік повороту та почав закривати двері авто. Тоді позивач здійснив постріл униз і знову повторив вимогу стояти, та побачив, що особа рухається. Побачивши це, він зрозумів, що зазначена особа зупинятись не збирається і може уникнути затримання, а також спричинити тілесні ушкодження особам, які знаходились на повороті, а тому здійснив постріл водію у руку зі свого травматичного пістолета. Після цього, водій автоматично відпустив двері та кермо та одночасно натиснув на педаль «газ». Однак, ОСОБА_1 його витягнув з машини та поклав на асфальт. Після цього до них підбігли працівники поліції (т.2а.с.37-40).
Факт застосування ОСОБА_1 03.06.2016 під час виконання своїх службових повноважень травматичної зброї ним не заперечується.
Разом з тим, як вірно звернув увагу суд першої інстанції оцінку правомірності застосування позивачем зброї має бути надано судом за наслідками судового розгляду кримінальної справи №753/10381/17, яка на даний час згідно з відомостями з Єдиного державного реєстру судових рішень перебуває на розгляді Сихівського районного суду м. Львова.
Стосовно безпосереднього повідомлення позивачем 03.06.2016 прокурора Рівненської області та відділ роботи з кадрами прокуратури області про застосування ним зборої, то судом першої інстанції встановлено наступні обставини.
Із пояснень позивача наданих у судовому засіданні та викладених в апеляційній скарзі видно, що про факт застосування ним зброї він повідомив ввечері 03.06.2016 прокурора області Ковальчука А.Д. в телефонному режимі, і таке ж повідомлення в аналогічній формі здійснив заступник прокурора області ОСОБА_2 . 
Допитаний судом свідок ОСОБА_2 підтвердив, що 03.06.2016 він засобами телефонного зв`язку повідомив прокурора Рівненської області Ковальчука ОСОБА_6 .Д. про застосування ОСОБА_1 травматичної зброї; також зазначив, що прокурор області вказав про відсутність необхідності подати з цього приводу письмовий рапорт; окрім цього, ствердив, що в подальшому це питання було предметом обговорення на оперативній нараді при прокуророві області.
При цьому, допитаний судом в режимі відеоконференції свідок ОСОБА_7 підтвердив, що про застосування ОСОБА_1 03.06.2016 травматичної зброї його того ж дня по телефону повідомив заступник прокурора області ОСОБА_2 та ОСОБА_8 В ОСОБА_9 . Разом з тим, ствердив, що він не давав вказівки ОСОБА_2 та ОСОБА_1 не подавати письмових рапортів з означеного приводу. Також ствердив, що в подальшому в Прокуратурі розгляд питання щодо застосування ОСОБА_1 зброї не здійснювався. Свідок вважає можливою усну форму повідомлення про факти та події, визначені в пункті 1 Наказу №15. Повідомив, що за відсутності письмового рапорту, в разі необхідності в таких випадках проведення подальшої перевірки, він виконував необхідну резолюцію на бланку для резолюцій та передавав його до виконання. Ствердив, що в даному випадку таких дій він не вчиняв.
Оцінюючи доводи позивача-апелянта та пояснення свідків в цій частині, суд враховує, що Наказом №15 не встановлено обов`язку негайного повідомлення в письмовій формі про вчинення працівниками прокуратури ганебних вчинків та інші надзвичайні події з їх участю.
На підставі викладеного, суд апеляційної інстанції вважає помилковми висновки суду першої інстанції про те, що оскільки інформація про застосування ОСОБА_1 03.06.2016 травматичної зброї на матеріальних носіях зафіксована не була, відповідна резолюція прокурором області з приводу отримання усної інформації вчинена не була, що унеможливлює дослідження змісту та повноти доведення такої інформації до відома прокурора області, то ним допущено порушення вимог Наказу №15.
Апеляційний суд, у даному випадку не вбачає необхідності ставити під сумнів покази свідків ОСОБА_2 та ОСОБА_7 , які одностайно стверджують про те, що позивач повідомляв прокурора області про застосування ним зброї 03.06.2016, що свідчить про дотримання ним вимог Наказу №15.
При цьому, апеляційний суд ще раз наголошує, що Наказом №15 не встановлено обов`язку такого повідомлення у письмовій формі.
Водночас, застосування до позивача дисциплінарного стягнення у виді звільнення з позбавленням класного чину лише через те, що він не виконав вимоги Наказу №15 в частині повідомлення про застосування зброї відділ по роботі з кадрами прокуратури області, що ним не заперечується, на переконання апеляційного суду порушує принцип пропорційності при застосуванні дисциплінарного стягнення, а застосоване дисциплінарне стягнення не відповідає ступеню вини і тяжкості проступку.
З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає помилковими висновки суду першої інстанції про порушення ОСОБА_1 Наказу №15, в тій частині, що може мати наслідком звільнення з Посади.
Щодо посилань суду першої інстанції про те, що службовим розслідуванням встановлено, що відповідно до даних ЄРДР в період часу з 03.06.2016 по 11.06.2016 кримінальні правопорушення на підставі заяв (скарг) ОСОБА_1 , у тому числі з приводу застосування ним пристрою для відстрілу патронів, споряджених гумовими кулями, в ЄРДР не реєструвалися, то суд аапеляційної інстанції вважає, і це уже вказувалось вище, що усі дії, окрім тих, що встановлені у пункті 1.1 Наказу №15, стосовно застосування ОСОБА_1 зброї та наслідки такого застосування будуть оцінені в межах судового розгляду кримінальної справи №753/10381/17.
Разом з тим, матеріалами справи підтверджено те, що 06.03.2016 після затримання правоохоронними органами, у тому числі позивачем, осіб які вчинили злочини передбачені частиною другою статті 342, частиною другою статті 345 КК за вказаними фактами було внесено відомості до ЄРДР від 03.06.2016 №12016180200000709 та чотирьом затриманим особам повідомлено про підозру і за вказаними фактами обрано запобіжні заходи. Крім того, у даному кримінальному провадженні №12016180200000709 позивача було допитано як свідка.
Тому твердження суду про те, що неповідомлення в письмовому виді керівництва області про застосування зброї, хоча таке повідомлення було здійснено, призвело до порушення вимог статті 214 Кримінального процесуального кодексу України щодо порядку формування та введення ЄРДР є безпідставними.
Відповідно до частини першої, другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС) кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Таким чином, встановлено, що вимоги пункту Наказ №15 поширюється й на керівників місцевих прокуратур щодо повідомлення у встановленому порядку про факти (події) застосування ними особисто чи їхніми підлеглими працівниками зброї будь-якого виду, оскільки в цьому Наказі не конкретизовано про яку зброю йдеться мова. Вимоги пункту 1.1 Наказу №15 позивачем виконані в частині невідкладного повідомлення про застосування ним зброї прокурору області. Не повідомлення ж відділу по роботі з кадрами прокуратури області про такий факт не можна розцінювати, як вчинок, що порочить звання прокурора і може викликати сумнів у його об`єктивності, неупередженості та незалежності, у чесності та непідкупності органів прокуратури і як наслідок звільнення з позбавленням класного чину.
За таких обставин, апеляційний суд приходить до висновку про те, що Наказ №26 дк є протиправними та підлягає скасуванню, оскільки звільнення ОСОБА_1 з органів прокуратури лише за неправильне повідомлення про застосування ним зброї чи недотримання порядку такого повідомлення не є співмірним із застосуванням такого виду стягнення.
Отже, позовні вимоги позивача є підставними та обгрунтованими, тому він підлягає поновленню на Посаді з 07.11.2016.
Відповідно до положень частини другої статті 235 Кодексу законів про працю України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
Дана справа розглядалася більше одного року не з вини позивача, а через оскарження у касаційному порядку відповідачами Судових рішень за якими апелянта було поновлено на Посаді, проте такі у підсумку скасовані Постановою суду та справа направлена на новий розгляд до суду першої інстанції, а тому середній заробіток підлягає виплаті останньому за весь час вимушеного прогулу (т.4 а.с.142-169, 216-231, т.5 а.с.192-214).
Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими «Порядком обчислення середньої заробітної плати», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України (далі – КМУ) від 08.02.1995 №100 (далі – Порядок).
Згідно з пунктом 1 Порядку (в редакції, чинній на час розгляду справи в апеляційному суді) обчислення середньої заробітної плати цей Порядок застосовується, у тому числі, у випадку вимушеного прогулу.
З урахуванням наведених норм, зокрема абзацу третього пункту 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто дню звільнення працівника з роботи. 
Зважиючи, що звільнення ОСОБА_1 відбулося 07.11.2016, його середня заробітна плата повинна обчислюватися з виплат, отриманих ним за попередні два місяці роботи, а саме за вересень, жовтень 2016 року.
Відповідно до пункту 5 розділу ІV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів за цей період.  
Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком (абзац перший пункту 8 Порядку). 
За змістом пункту 10 Порядку обчислення середньої заробітної плати у випадках підвищення тарифних ставок і посадових окладів на підприємстві, в установі, організації відповідно до актів законодавства, а також за рішеннями, передбаченими в колективних договорах (угодах), як у розрахунковому періоді, так і в періоді, протягом якого за працівником зберігається середній заробіток, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення коригуються на коефіцієнт їх підвищення.  
Виходячи з відкоригованої таким чином заробітної плати в розрахунковому періоді за встановленим у пунктах 6, 7 і 8 розділу ІV порядком визначається середньоденний (годинний) заробіток. У випадках коли підвищення тарифних ставок і окладів відбулось у періоді, протягом якого за працівником зберігався середній заробіток, за цим заробітком здійснюються нарахування тільки в частині, що стосується днів збереження середньої заробітної плати з дня підвищення тарифних ставок (окладів). 
Відповідно до довідки ГПУ від 23.12.2016 №18-264зп середня заробітна плата ОСОБА_1 , яка обчислена за два останні календарні місяці роботи, відповідно до Порядку складає 16444,09 грн (із розрахунку середньоденної заробітної плати в розмірі 747,46 грн (т.1 а.с.47).
За період від часу звільнення позивача до 14.12.2017 (часу поновлення його на роботі за постановою Рівненського окружного адміністративного суду від 14 грудня 2017 року) відбулося підвищення розміру посадових окладів працівників місцевих прокуратур, військових прокуратур гарнізонів та прирівняних до них прокуратур (постанова КМУ від 30.08.2017 №657 «Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України щодо оплати праці працівників прокуратури (додаток 7 до цієї постанови)), при обчисленні середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу в період незаконного звільнення з 06.09.2017 заробітна плата позивача підлягає коригуванню на коефіцієнт підвищення посадових окладів 2,3578.
Як уже встановлено вище позивач-апелянт звільнений з роботи в органах прокуратури з 07.11.2016, його середньоденна заробітна плата становила до 05.09.2017 – 747,46 грн, з 06.09.2017– 1762,36 грн.
За час вимушеного прогулу останньому підлягало до виплати: 
08.11.2016 по 05.09.2017747,46 х 208 (робочі дні) = 155471,69 грн; 
06.09.2017 по 20.05.2017 1762,36 х 175 (робочі дні) = 308413 грн.
21.05.2018 наказом ГПУ №64к (далі – Наказ №64к) скасовано Наказ №26дк; поновлено ОСОБА_1 на Посаді (т.5 а.с.44).
10.12.2019 наказом ГПУ №506к скасовано Наказ №64к. Підстава Постанову суду (т.5 а.с.48).
Відтак, період за який не підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу, так як позивач був поновлений на Посаді: 21.05.2018 по 10.12.2019;
З 11.12.2019 по 09.07.2020 1762,36 х 143 (робочі дні) = 252017,48 грн.
Разом з тим, враховуючи те, що постановою Рівненського окружного адміністративного суду від 14 грудня 2017 року з Прокуратури на користь ОСОБА_1 стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 08.11.2016 по 14.12.2017 на суму 207793,88грн (без урахування податків та обов`язкових платежів) та вказана сума як видно з матеріалів справи виплачена позивачу, то середній заробіток за час вимушеного прогулу, який підлягає стягненню з Прокуратури на користь позивача з 08.11.2016 по 09.07.2020 за мінусом суми 207793,88 грн становить 508108,29 грн, без утримання податку на доходи фізичних осіб та інших обов`язкових платежів.
За частиною першою статті 317 КАС підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 
1) неповнез`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 
2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;
3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;
4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
З огляду на зазначене, враховуючи вимоги наведених правових норм, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що при ухваленні оскаржуваного судового рішення, суд першої інстанції внаслідок переоцінки обставин справи допустив неправильне застосування норм матеріального права (неправильне тлумачення), що призвело до безпідставної відмови у задоволенні позовних вимог, а тому апеляційна скарга підлягає задоволенню.
Керуючись статтями 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329, 371 КАС, суд- 

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити. 
Рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 16 березня 2020 року скасувати та прийняти постанову, якою позов задовольнити. 
Визнати протиправним та скасувати наказ Генеральної прокурори України «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності» від 7 листопада 2016 року №26дк.
Поновити ОСОБА_1 на посаді керівника Сарненської місцевої прокуратури Рівненської області з 7 листопада 2016 року.
Стягнути з Прокуратури Рівненської області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 508108 (п`ятсот вісім тисяч сто вісім) гривень 29 (двадцять дев`ять) копійок, без утримання податку на доходи фізичних осіб та інших обов`язкових платежів.
Постанова в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді підлягає негайному виконанню.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС.

Суддя-доповідач	 	В. Я. Качмар 	
судді	 	М. П. Кушнерик 	
 	 	Д. М. Старунський  	
Повне судове рішення складено 10 липня 2020 року.