ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/9434/19                                         Прізвище судді (суддів) першої інстанції: 
                                                                                                                     Чудак О.М.

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И

24 вересня 2020 року                                                                                            м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого - судді          Костюк Л.О.;                    
суддів:                                Бужак Н.П., Кобаля М.І.;
за участю секретаря:      Несін К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від    14 лютого 2020 року (розглянута в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи адміністративну (письмовому провадженні), м. Київ, дата складання повного тексту рішення - відсутня) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2019 року, ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві (далі - ГУ ПФУ, відповідач) про: визнання дій ГУ ПФУ щодо відмови в призначенні пенсії за віком, - протиправними; зобов`язання ГУ ПФУ призначити пенсію за віком відповідно до Закону України від 09.07.2003 №1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон №1058-IV) з дня досягнення ним пенсійного віку - 07.10.2018.
В обґрунтування заявлених вимог представником позивача зазначено, що в листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернувся до ГУ ПФУ із заявою про призначення пенсії, проте у задоволенні такої заяви йому було відмовлено, у зв`язку з недостатністю стажу для призначення пенсії.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від    14 лютого 2020 року адміністративний позов задоволено частково.
Визнано дії Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві щодо відмови ОСОБА_1 в призначенні пенсії за віком, - протиправними.
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в місті Києві  розглянути по суті питання щодо призначення ОСОБА_1 пенсії за віком на підставі його заяви від 15.11.2018 з врахуванням періодів роботи позивача з 03.01.1992 по 03.05.1994 та з 06.05.1997 по 27.02.1998 згідно записів трудової книжки.
В задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.
Не погоджуючись з вказаною постановою, відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій просить суд скасувати рішення з мотивів неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків суду першої інстанції обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступного висновку, що апеляційні скарги не підлягає задоволенню та погоджується з висновком суду першої інстанції щодо часткового задоволення позовних вимог, з огляду на наступне.
Як встановлено судом першої інстанції, що ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , досягнувши 60 років 15.11.2018 звернувся до ГУ ПФУ із заявою про призначення пенсії за віком відповідно до Закону №1058-IV, додавши копію довідки про присвоєння ідентифікаційного номеру, копію паспорта, копію трудової книжки НОМЕР_1 , диплом (свідоцтво, атестат) про навчання.
03.12.2018 позивачем до ГУ ПФУ надано архівну довідку, видану Київським національним університетом будівництва і архітектури 30.11.2018 №1.10-309, про навчання у період з 1975 року по 1977 рік та з 1978 року по 1982 рік.
Також судом встановлено, що ГУ ПФУ листом від 27.02.2019 №40554/03 запропоновано позивачу надати свідоцтво про народження, оскільки в трудовій книжці має місце виправлення в даті народження. 
Листом від 15.03.2019 №53042/03 ГУ ПФУ повідомило позивача про те, що період трудової діяльності з 03.01.1992 по 03.05.1994 не був зарахований при обчисленні пенсії, оскільки вбачається печатка УРСР та період діяльності з 06.05.1997 по 27.02.1998, оскільки на печатці відсутній код організації. Також запропоновано надати за наявності уточнюючі довідки про вказані періоди.
Рішенням ГУ ПФУ від 21.03.2019 ор № ел 8693 ОСОБА_1 відмовлено в призначенні пенсії за віком відповідно до Закону №1058-IV, оскільки необхідно страхового стажу не менше 25 років на день звернення за пенсією у віці 60 років, а згідно наданих документів стаж становить 22 роки 7 місяців 16 днів, що є недостатнім для призначення пенсії за віком.
Листом від 27.03.2019 №63629/03 ГУ ПФУ повідомило позивача про те, що йому відмовлено у призначенні пенсії у зв`язку із відсутність необхідного страхового стажу (22 роки 7 місяців 16 днів при необхідних 25 років) та додатково повідомлено, що період трудової діяльності згідно записів трудової книжки НОМЕР_1 не зарахований при обчисленні пенсії, оскільки вбачається виправлення в даті народження.
Окрім цього судом встановлено, що у трудовій книжці позивача НОМЕР_1 на першій сторінці міститься виправлення місяця народження з «декабря» на «октябрь». При цьому, роботадавцем - «Бюро внедрения Научно-исследовательского института строительніх конструкций» внесено виправлення в нечний запис про місяць народження позивача та зроблено застереження «Исправленому в дате рождения 07 октября верить». Проставлено підпис та печатка.  
До того ж судом встановлено, що у вказаній трудовій книжці, зокрема міститься запис від 03.01.1992 про те, що позивач зарахований на посаду прораб в Мале підприємство - Товариство з обмеженою відповідальністю «МУК» (наказ від 03.01.1992 №3-ОК) та 03.05.1994 звільнений звідти за власним бажанням відповідно до статті 38 КЗпП (наказ від 03.05.1994 №18-ОК); 06.05.1997 позивач зарахований на посаду начальника будівельного частку Фірма «Барс-ЛТД» (наказ від 06.05.1997) та 27.02.1998 відповідно звільнений за власним бажанням відповідно до статті 38 КЗпП (наказ від 27.02.1998 №7).
Як свідчать матеріали пенсійної справи саме ці періоди не зараховано відповідачем ОСОБА_1 з посиланням на виправлення у трудовій книжці у даті народження позивача.
Позивач вважаючи відмову у призначенні йому пенсії протиправною та такою, що порушує його права, звернувся до суду за захистом своїх порушених прав.
Надаючи правову оцінку обставинам та матеріалам справи, а також наданим додатковим поясненням та запереченням сторін, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно частини першої статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Відповідно до частини першої статті 26 Закону №1058-IV починаючи з 01.01.2018 право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу з 01.01.2018 по 31.12.2018 - не менше 25 років.
При цьому, згідно із частиною першою статті 24 Закону №1058-IV страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
Відповідно до частини четвертої статті 24 Закону №1058-IV, періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувались до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, тобто до січня 2004 року, зараховуються до стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, тобто Законом України від 05.11.1991 №1788-ХІІ «Про пенсійне забезпечення» (далі - Закон №1788-ХІІ).
За змістом 62 Закону №1788-ХІІ основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Пунктом 3 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 №637 (далі - Порядок №637) передбачено, що за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договору і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.
Виходячи з приписів пункту 3 Порядку №637, підтвердження трудового стажу необхідне в разі відсутності трудової книжки, необхідних записів в трудовій книжці, а також якщо містяться неправильні й неточні записи про періоди роботи.
Спільним наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України та Міністерства соціального захисту населення України №58 від 29.07.1993, який зареєстровано в Міністерстві юстиції України 17.08.1993 за №110 затверджено Інструкцію про порядок ведення трудових книжок працівників (далі - Інструкція).
Відповідно до пункту 1.1 вказаної Інструкції трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.
Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації (далі - підприємство) усіх форм власності або у фізичної особи понад п`ять днів, у тому числі осіб, які є співвласниками (власниками) підприємств, селянських (фермерських) господарств, сезонних і тимчасових працівників, а також позаштатних працівників за умови, якщо вони підлягають державному соціальному страхуванню.
Пунктом 2.2 Інструкції передбачено, що заповнення трудової книжки вперше проводиться власником або уповноваженим ним органом не пізніше тижневого строку з дня прийняття працівника на роботу або прийняття студента вищого, учня професійно-технічного навчального закладу, що здобули професію (кваліфікацію) за освітньо-кваліфікаційним рівнем «кваліфікований робітник», «молодший спеціаліст», «бакалавр», «спеціаліст» та продовжують навчатися на наступному освітньо-кваліфікаційному рівні, на стажування.
До трудової книжки вносяться:
відомості про працівника: прізвище, ім`я та по батькові, дата народження;
відомості про роботу, переведення на іншу постійну роботу, звільнення;
відомості про нагородження і заохочення: про нагородження державними нагородами України та відзнаками України, заохочення за успіхи в роботі та інші заохочення відповідно до чинного законодавства України;
відомості про відкриття, на які видані дипломи, про використані винаходи і раціоналізаторські пропозиції та про виплачені у зв`язку з цим винагороди.
Записи в трудовій книжці при звільненні або переведенні на іншу роботу повинні провадитись у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства і з посиланням на відповідну статтю, пункт закону (пункт  2.3 Інструкції).
Пунктом 2.4 Інструкції передбачено, що усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).
У  разі виявлення  неправильного  або  неточного  запису відомостей  про  роботу,  переведення, а також про нагородження та заохочення тощо,    виправлення    виконується    власником    або уповноваженим ним органом,  де було  зроблено  відповідний  запис (пункт 2.6 Інструкції). 
Відтак, усі записи в трудові книжці здійснюються роботодавцем.
Колегія суддів звертає увагу, що однією з підстав для призначення пенсії за віком є відповідний стаж роботи, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки. 
ГУ ПФУ відмовляючи позивачу у призначенні пенсії за віком та повідомляючи його про це листом від 27.03.2019 №63626/03 вказало на те, що період трудової діяльності згідно із записів трудової книжки не був зарахований при обчисленні пенсії, оскільки вбачається виправлення в даті народження. 
Разом з цим, ГУ ПФУ не врахувало, що не усі недоліки записів у трудовій книжці можуть бути підставою для неврахування відповідного стажу, оскільки визначальним є підтвердження факту зайнятості особи на відповідних роботах, а не правильність записів у трудовій книжці. 
До того ж, в контексті спірних відносин виправлення стосувались дати народження.
Водночас, документом, який посвідчує особу та її вік в силу приписів Закону України від 20.11.2012 №5492-VI «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус» є, зокрема паспорт громадянина України, копію якого позивач також долучав до заяви про призначення йому пенсії.
Окрім зазначеного вище, колегія суддів звертає увагу на те, що Україну проголошено незалежною демократичною державою 24.08.1991. До цього часу, на печатках підприємств, установ та організацій могла містити напис «УРСР». В подальшому зміна печаток відбувалась поступово і протягом значного часу.
Та обставина, що роботодавець своєчасно не замінив печатку не може бути підставою для відмови у зарахуванні до загального трудового стажу періодів роботи з 03.01.1992 по 03.05.1994 та з 06.05.1997 по 27.02.1998. Відповідач в свою чергу не надав суду доказів того, що в трудовій книжці позивача містяться неправильні чи неточні записи про ці періоди роботи. 
В разі, якщо у відповідача є сумніви у правильності записів у трудовій книжці, він має право перевірити ці відомості.
Колегія суддів звертає увагу на те, що недоліки щодо ведення та заповнення трудової книжки не можуть бути підставою для неврахування відповідного періоду роботи для обрахунку стажу при призначенні пенсії особі, оскільки, як вже було зазначено судом, трудова книжка ведеться та заповнюються керівником підприємства, а відтак позивач не може нести відповідальності за правильність ведення та заповнення трудової книжки роботодавцем.
Окрім зазначеного вище, на вимогу суду апеляційної інстанції представником позивача надано оригінал трудової книжки відповідно до якої встановлено безпідставність посилання відповідача на безпідставні та незавірені належним чином виправлення у трудовій книжці ОСОБА_1 , оскільки виправлення щодо дати народження завірені гербовою печаткою «Исправленому в дате рождения верить»
Також, судом апеляційної інстанції належним чином перевірено та підтверджено спірні періоди роботи позивача.
Таким чином, проаналізувавши матеріали справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що відповідачем протиправно відмовлено у призначенні позивачу пенсії за віком у зв`язку із неврахуванням періодів роботи позивача з 03.01.1992 по 03.05.1994 та з 06.05.1997 по 27.02.1998 з посиланням на те у трудовій книжці міститься виправлення в даті народження.
Щодо позовних вимог про зобов`язання ГУ ПФУ призначити ОСОБА_1 пенсію за віком відповідно до Закону №1058-IV з 07.10.2018, колегія суддів зазначає наступне.
За загальним правилом, пенсія призначається з дня звернення за пенсією (частина перша статті 45 Закону №1058-IV).
При цьому згідно із пунктом 1 частини першої статті 45 Закону №1058-IV пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку.
Позивач 07.10.2018 досягнув 60-річного віку, з якого надано право за загальним правилом на призначення пенсії за віком, а за її призначенням звернувся 15.11.2018.
Отже, в даному випадку на позивача поширюються вимоги частини першої статті 45 Закону №1058-IV щодо призначення пенсії з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, тобто з 08.10.2018.
Окрім зазначеного вище, колегія суддів звертає увагу на те, що статтею 58 Закону №1058-IV визначено, що Пенсійний фонд є органом, який призначає пенсії та підготовляє документи для її виплати. Тобто, Пенсійний фонд має виключну компетенцію в питаннях призначення пенсії.
З огляду на встановлені обставини справи та наведені норми закону, якими регулюються спірні відносини, колегія суддів прийшла до висновку про застосування положень статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, а саме, обрання іншого способу захисту, який необхідний для повного відновлення порушеного права шляхом зобов`язавши розглянути заяву про призначення пенсії по суті з врахуванням спірного періоду для зарахування до страхового стажу.
При цьому, приймаючи рішення про призначення позивачу пенсії, відповідач має враховувати висновки рішення в даній адміністративній справі щодо наявності підтвердження пільгового стажу позивача з зарахуванням визначеного судом періоду.
Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції дійшов до правильного висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню частково.
Згідно з ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень    та    у спосіб, що визначені    Конституцією    та    законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод    та    інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Згідно з ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
Відповідач по справі, як суб`єкт владних повноважень, не виконав покладений на нього обов`язок щодо доказування правомірності вчинених ним дій та прийняття оскаржуваного рішення.
Натомість, позивачем надано достатньо доказів в підтвердження обставин, якими обґрунтовує позовні вимоги.        
Зі змісту частин 1-4 ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.                    
Згідно з п.1 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.                    
З урахуванням вище викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування не вбачається, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а постанова суду першої інстанції - без змін.
Керуючись ст.ст. 2, 10, 11, 241, 242, 243, 250, 251, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 328, 325, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві - залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від    14 лютого 2020 року - без змін.  
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, проте на неї може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду в порядку та строки, передбачені ст. 329 КАС України.
(Повний текст виготовлено - 30 вересня 2020 року).

Головуючий суддя:                                                                      Л.О. Костюк          
          
Судді:                                                                                                      Н.П. Бужак,

                                                                                          М.І. Кобаль