Справа № 351/2108/16-ц 
Провадження № 22-ц/4808/664/20 
Головуючий у 1 інстанції Калиновський  М. М. 
Суддя-доповідач Мелінишин Г.П.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 серпня 2020 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів:
               головуючого (суддя-доповідач)                Мелінишин Г.П.
               суддів:                                        Пнівчук О.В., Томин О.О.
               за участю секретаря                        Турів О.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарг и ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Снятинського районного суду в складі судді Калиновського М.М., ухвалене 05 березня 2020 року в м. Снятині Івано-Франківської області у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Заболотівської селищної ради об`єднаної територіальної громади, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про визнання незаконним і скасування рішення Заболотівської селищної ради, визнання недійсним в 1/2 частині свідоцтва про право власності, визнання права власності, встановлення факту спільного проживання однією сім`єю та визнання права спільної сумісної власності на житловий будинок, 
в с т а н о в и в:
У грудні 2016 року ОСОБА_1 звернулася в суд із позовом, уточнивши його в подальшому, до ОСОБА_2 , Заболотівської селищної ради, про визнання незаконним і скасування рішення Заболотівської селищної ради, визнання недійсним в 1/2 частині свідоцтва про право власності, визнання права власності, встановлення факту спільного проживання однією сім`єю та визнання права спільної сумісної власності на житловий будинок.
       Позовні вимоги обґрунтовано тим, що рішенням виконавчого комітету Заболотівської селищної ради від 21 серпня 1990 року вирішено оформити право власності на цілий будинок по АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 . На його підставі відповідачці 30 серпня 1990 року видано свідоцтво про право особистої власності на жилий будинок. Вважає рішення селищної ради незаконним, а свідоцтво про право власності на жилий будинок недійсним. Так, рішенням виконавчого комітету Заболотівської селищної ради від 22 квітня 1983 року дозволено ОСОБА_2 перебудову жилого будинку на старому місці по АДРЕСА_1 . Фактично будівництво нового будинку, участь в якому приймав син відповідачки - ОСОБА_5 , було розпочато у 1986 році. У 1987 році позивачка вийшла заміж за останнього і з того часу почали проживати з ОСОБА_2 однією сім`єю - спільно проживали, вели спільне господарство, мали спільний бюджет тощо за адресою АДРЕСА_1 . Після одруження вони витрачали спільні кошти та своєю особистою працею споруджували спірний будинок. Закінчивши його будівництво разом перейшли проживати в нього, добровільно поділивши приміщення першого поверху. Вони з чоловіком проживали у двох окремих кімнатах, відповідачка мала свої кімнати, до яких був окремий вхід. Кухня перебувала у спільному користуванні. А отже згідно положень частини четвертої статті 368 ЦК України будинок є їхньою спільною сумісною власністю. Проте після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 чоловіка ОСОБА_5 вона дізналась, що будинок в цілому належить ОСОБА_2 .
       Посилаючись на вказані обставини, заперечення відповідачкою факту участі їх з чоловіком в будівництві будинку, проживання однією сім`єю, просила поновити строк звернення до суду. Визнати факт спільного проживання сім`єю її, покійного чоловіка та дітей разом із ОСОБА_2 , визнати право спільної сумісної власності на житловий будинок, який знаходиться по АДРЕСА_1 . Визнати незаконним та скасувати рішення селищної ради від 21 серпня 1990 року, визнати недійсним в 1/2 частині свідоцтво про право власності та визнати за нею право власності на 1/2 частку житлового будинку.
Ухвалою Снятинського районного суду від 16 травня 2018 року до участі у справі залучено правонаступника відповідача Заболотівської селищної ради - Заболотівську селищну раду об`єднаної територіальної громади Снятинського району.
       Ухвалою Снятинського районного суду від 30 січня 2020 року до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, залучено ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .
Рішенням Снятинського районного суду від 05 березня 2020 року позов задоволено частково. Поновлено ОСОБА_1 строк звернення до суду. Встановлено факт проживання однією сім`єю ОСОБА_1 , ОСОБА_5 та ОСОБА_2 . Визнано незаконним та скасовано рішення виконавчого комітету Заболотівської селищної ради від 21 серпня 1990 року в частині оформлення за ОСОБА_2  права власності на будинок  АДРЕСА_1 . Визнано недійсним в 1/4 свідоцтво про право власності  ОСОБА_2  на житловий будинок по  АДРЕСА_1 та визнано за  ОСОБА_1  право власності на 1/4 частку будинку. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що показаннями свідків та письмовими доказами доведено факт спільного проживання позивачки з чоловіком ОСОБА_5 однією сім`єю з ОСОБА_2 , внесення їх коштів у будівництво спірного будинку. А отже відповідачка та її покійний син ОСОБА_5 мали право у рівних частках на спірний будинок. У зв`язку зі смертю останнього відкрилась спадщина на належне йому майно (1/2 частину житлового будинку), спадкоємцями якого є дружина, діти та мати. Оскільки діти ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не реалізували своє право на узаконення належної їм частки у спадковому майні, місцевий суд вважав, що їх частка спадкового майна підлягає поділу між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . При цьому суд першої інстанції керувався нормами Сімейного кодексу України та чинного Цивільного кодексу України.
На вказане рішення ОСОБА_1 та ОСОБА_2 подали апеляційні скарги, в яких посилаються на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.
Апеляційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що суд першої інстанції правильно встановивши факт проживання їх з чоловіком ОСОБА_5 та відповідачки ОСОБА_2 однією сім`єю, а також спільної участі всіх у будівництві житлового будинку по АДРЕСА_1 дійшов необґрунтованого висновку про те, що право власності в рівних частках на цей будинок мають лише відповідачка та її син. Враховуючи, що спірний будинок є спільною сумісною власністю, кожен з них мав право на 1/3 частку цього будинку. Після смерті ОСОБА_5 відкрилась спадщина на його частку в майні. На час відкриття спадщини з спадкодавцем проживали вона як дружина померлого, їхні діти ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , а також відповідачка. Тому всі вони є його спадкоємцями за законом. 
Натомість місцевий суд безпідставно вважав, що сини, які були залучені до участі у справі в якості третіх осіб, своє право на узаконення належної їм частки у спадковому майні не реалізували, тому ця частка підлягає поділу між нею та ОСОБА_2 . 
Посилаючись на зазначені обставини просила рішення суду в частині відмови у визнанні за нею частки у спільній сумісній власності на житловий будинок та відмови у визначенні часток на спадкове майно померлого ОСОБА_5  за дітьми  ОСОБА_3  та ОСОБА_4  скасувати. Ухвалити в цій частині нове рішення, яким визнати за ОСОБА_3  та ОСОБА_4  право власності у порядку спадкування за законом за кожним на 1/4 частку у спадковому майні, яке належало  ОСОБА_5 . Визнати за нею право власності на 1/3 частки у спільній сумісній власності на житловий будинок та 1/4 частки житлового будинку у порядку спадкування після смерті чоловіка ОСОБА_5 . Визнати недійсним в 1/3 та 1/4 частині свідоцтво про право особистої власності  ОСОБА_2  на житловий будинок по  АДРЕСА_1 від 30 серпня 1990 року. В решті рішення суду залишити без змін.
ОСОБА_2 в своїй апеляційній скарзі вказує на помилковість висновку суду щодо встановлення факту проживання їх однією сім`єю. При цьому не враховано, що позивачка у жовтні 1986 року створила сім`ю з її сином ОСОБА_5 , а з нею перебувала у відносинах свояцтва, як свекруха та невістка. Крім того, вони не вели спільного з сім`єю сина господарства, не мали спільних коштів тощо. Не підтверджує факту проживання їх однією сім`єю і довідка селищної ради від 24 грудня 2001 року №2959. Така видавалась з метою отримання субсидій, в ній вказано лише всіх осіб, зареєстрованих у житловому будинку на підставі записів у будинковій книзі. 
Безпідставно, на думку апелянта, місцевий суд визнав спірний будинок спільною сумісною власністю, оскільки ОСОБА_1 не надала допустимих та належних доказів придбання нею чи її чоловіком за власні кошти будівельних матеріалів у період з 1987 по 1990 роки. А також доказів, що вартість цих будівельних матеріалів та обсяг виконаних за їхні кошти робіт істотно змінили вартість житлового будинку на час проведення таких робіт. Окрім того, допитані у судовому засіданні свідки пояснили, що не бачили та не знають за чиї кошти зводився житловий будинок, а також чи надавали свої кошти на це будівництво позивач та її чоловік. Наявність у матеріалах справи доказів придбання невісткою вікон з метою заміни старих не свідчить про істотне збільшення вартості спірного будинку, оскільки це проводилось для покращення їхніх житлових умов. Натомість відповідачем подано достатню доказів, які підтверджують, що вона самостійно і за власні кошти проводила будівництво спірного житлового будинку. Тому він є її особистою власністю.
Також зазначає, що суд першої інстанції необґрунтовано поновив ОСОБА_1 строк звернення до суду із вказаним позовом.
З цих підстав просила рішення суду скасувати, ухваливши нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Осудар О.П., просить апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення. Вказує, що будівництво спірного житлового будинку проводилось за рахунок спільних коштів та праці відповідачки, ОСОБА_1 та її чоловіка. А тому такий є їхньою спільною сумісною власністю.
Інші учасники справи відзиву на апеляційні скарги не подали.
У засіданні апеляційного суду  ОСОБА_1  та її представник ОСОБА_6  доводи своєї апеляційної скарги підтримали з наведених у ній мотивів, доводів апеляційної скарги ОСОБА_2 не визнали.
ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_7 доводи своєї апеляційної скарги підтримали, а доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 не визнали. 
Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача, ОСОБА_4 та його представник ОСОБА_8 , яка також представляє інтереси ОСОБА_3 , доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 визнали з наведених у ній мотивів, одночасно заперечивши доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 .
Представник Заболотівської селищної ради об`єднаної територіальної громади в судове засідання не з`явився будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи. Відповідно до положень частини другої статті 372 ЦПК України перешкод розглядові справи у його відсутності не встановлено.
Згідно зі статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Заслухавши суддю - доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 не підлягає до задоволення, а апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає до часткового задоволення з таких підстав.
Як встановив місцевий суд та підтверджується матеріалами справи, житловий будинок по АДРЕСА_1 після смерті батьків належав ОСОБА_2 - чоловіку відповідачки.
14 вересня 1977 року виконавчий комітет Заболотівської селищної ради розглянувши її заяву про визначення категорії двору, який знаходиться по АДРЕСА_1 прийняв рішення, яким визначив двір робітничим після смерті матері у зв`язку із тим, що її син ОСОБА_2 був робітником «Сільгосптехніки» (а.с.129 т.1).
Рішенням Народного суду Снятинського району Івано-Франківської області від 04 травня 1978 року задоволено позов ОСОБА_2 (відповідачки в даній справі) та ОСОБА_9 до ОСОБА_10 про реальний розподіл спадкового майна - домоволодіння по АДРЕСА_1 . Додатковим рішенням від 19 квітня 1982 року виділено позивачам ОСОБА_2 , її неповнолітньому сину ОСОБА_11 , а також ОСОБА_9 кімнату 4, вартістю 782,50 крб, приміщення №1, вартістю 244,50 крб, приміщення №3, вартістю 101,50 крб, сарай «Б», вартістю 1393 крб, пивницю, вартістю 85 крб, вбиральню вартістю 7 крб, криницю, вартістю 103 крб, половину огорожі, а всього на суму 2 799,10 крб, що в ідеальних долях складає 3/4 частини. Відповідачці ОСОБА_10 виділено кімнату №2, вартістю 515,40 крб, сарай «Г» на суму 119 крб, сарай «В» на суму 294 крб, половину огорожі, вартістю 82,50 крб. Всього на суму 1 010,80 крб, що складає 1/4 частину ідеальної долі. При такому варіанті розподілу відповідачка ОСОБА_10 повинна сплатити позивачам різницю вартості майна в сумі 79,54 крб (а.с.136 т.1).
29 листопада 1982 року між ОСОБА_10 (продавець) та відповідачкою ОСОБА_2 (покупець) укладено договір купівлі-продажу, за умовами якого продавець продала, а покупець купила 1/4 частину житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться в АДРЕСА_1 . Вказана частина житлового будинку з надвірними будівлями належить ОСОБА_10 на підставі рішення Снятинського районного суду від 19 квітня 1982 року та зареєстрована в Коломийському інвентарбюро під №173 від 22 листопада 1982 року (а.с.132-133 т.1). 
За змістом договору дарування від 11 квітня 1983 року ОСОБА_9 та ОСОБА_5 подарували, а ОСОБА_2 прийняла в дар відповідно 1/4 та 1/4 частини жилого будинку та господарських приміщень по АДРЕСА_1 . Ці частки належать дарувальникам на підставі свідоцтва про право на спадщину по закону від 22 вересня 1977 року, зареєстрованого в Коломийському інвентарбюро 24 вересня 1977 року за №173 (а.с.134-125 т.1).
Встановлено, що 22 квітня 1983 року виконавчий комітет Заболотівської селищної ради розглянувши заяву відповідачки прийняв рішення №4 «Про дозвіл на перебудову жилого будинку на старому місці по АДРЕСА_1 ». Зокрема, їй дозволено перебудову жилого будинку на старому місці згідно затвердженого проекту планування, забудови селища і погодження районною архітектурою. Попереджено, що до одержання будівельного паспорта та реєстрації його у виконкомі селищної ради, розпочинати будь-які будівельні роботи забороняється. Також вирішено просити виконком районної ради народних депутатів дозволити ОСОБА_2 перебудову жилого будинку на старому місці (а.с.243 т.1).
Рішенням виконкому Снятинської районної ради від 25 травня 1983 року дозволено перебудову індивідуальних жилих будівель і господарських споруд для власного підсобного господарства на земельних ділянках, виділених виконкомами відповідних місцевих рад громадянам району, згідно додатку №1. У додатку №1 «Список громадян, яким дозволено будівництво індивідуальних жилих будинків» під номером 28 зазначено прізвище відповідачки, АДРЕСА_1 (а.с. 128 т.1).
28 червня 1983 року районним архітектором погоджено будівельний паспорт на забудову земельної ділянки, виділеної індивідуальному забудівнику ОСОБА_2 (а.с.245-249 т.1). В подальшому рішенням виконкому Заболотівської селищної ради від 19 квітня 1988 року №69 їй дозволено будівництво господарських приміщень, кладови, ванни, літньої кухні та гаража. Зобов`язано проводити будівництво згідно виданого архітектурою плану (а.с.231 т.1). 
14 грудня 1988 року інженером техбюро при райархітектурі ОСОБА_12 складено будівельний паспорт на будівництво господарських будівель за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 230, 232-234 т.1).
Рішенням Заболотівської селищної ради від 20 березня 1990 року затверджено акт прийняття в експлуатацію індивідуального домоволодіння (а.с.178-182 т.1). З його змісту вбачається, що будівництво житлового будинку розпочато 25 квітня 1983 року та закінчено в лютому 1990 року.
21 серпня 1990 року виконавчий комітет Заболотівської селищної ради прийняв рішеня №54, яким вирішено оформити право власності на цілий будинок АДРЕСА_1 на ім`я ОСОБА_2 . На підставі рішення їй 30 серпня 1990 року видано свідоцтво про право особистої власності на жилий будинок. Згідно реєстрового напису на документі про право особистої власності зазначений в цьому документі жилий будинок 30 серпня 1990 року в цілому зареєстрований в Коломийському бюро технічної інвентаризації на праві особистої власності за відповідачкою та записаний в реєстрову книгу за реєстровим №173 (а.с.3, 27 т.1).
       Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна 04 березня 2008 року за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на цей житловий будинок (а.с.6 т.1).
Відповідно до частини 1 статті 13 ЦПК України (в редакції від 3 жовтня 2017 року) суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Аналогічне положення містилось і у статті 11 ЦПК України (в редакції на час подання позову). 
Цей принцип диспозитивності у цивільному судочинстві реалізується шляхом вільного використання та розпорядження такими процесуальними правами, які, зокрема впливають на виникнення, рух, розвиток і закінчення судового розгляду (право на звернення з позовом, право на зміну предмета або підстав позову), випливають з участі у розгляді справи, забезпечують сторонам належний судовий захист.
Положеннями постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» роз`яснено, що відповідно до статті 19 Конституції України, статті 1 ЦПК України 2004 року та з урахуванням положення частини четвертої статті 10 ЦПК України 2004 року вийти за межі заявлених вимог (вирішити незаявлену вимогу, задовольнити вимогу позивача у більшому розмірі, ніж було заявлено) суд має право лише у випадках, прямо передбачених законом.
Таким чином, з урахуванням принципу диспозитивності суд може вийти за межі позовних вимог лише у передбачених законом випадках.
Обгрунтовуючи позовні вимоги ОСОБА_1 покликалась на те, що після одруження з ОСОБА_5 вони разом з відповідачкою проживали однією сім`єю, витрачали спільні кошти та своєю особистою працею будували спірний будинок. А тому вважає, що за нормами частини четвертої статті 368 ЦК України будинок є їхньою спільною сумісною власністю. 
Однак при вирішенні справи суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог, визнавши за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності на спадкове майно після смерті ОСОБА_5 , про що зазначив в мотивувальній частині рішення, хоча ні таких вимог, ні таких підстав позову в позовній заяві позивачка не заявляла.
Статями 15, 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів, зокрема, може бути визнання права, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
Відповідно до пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України 2003 року цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності, тобто після 1 січня 2004 року. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.
Згідно з пунктом першим розділу VII Прикінцевих положень Сімейного кодексу України цей Кодекс набирає чинності разом з набранням чинності Цивільного кодексу України. 
Матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_1 звернулась до суду із позовними вимогами про встановлення факту спільного її та чоловіка проживання із ОСОБА_2 однією сім`єю в період будівництва житлового будинку по АДРЕСА_1 (1987 року - 1990 роки), визнання права спільної сумісної власності на спірний будинок, про визнання незаконним і скасування рішення Заболотівської селищної ради від 21 серпня 1990 року, визнання недійсним в 1/2 частині свідоцтва про право власності від 30 серпня 1990 року та визнання за нею права власності на 1/2 частку житлового будинку. 
А отже до спірних правовідносин, за загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України), підлягають застосуванню норми Цивільного кодексу Української РСР 1963 року (далі ЦК УРСР) та Кодексу про шлюб та сім`ю Української РСР (далі КпШС УРСР).
За змістом статті 100 ЦК УРСР в особистій власності громадян можуть бути предмети вжитку, особистого споживання, комфорту і підсобного домашнього господарства, жилий будинок і трудові заощадження.
Згідно зі статтею 112 ЦК УРСР майно може належати на праві спільної власності двом або кільком колгоспам чи іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або державі і одному чи кільком колгоспам або іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або двом чи кільком громадянам. Розрізняється спільна власність з визначенням часток (часткова власність) або без визначення часток (сумісна власність).
До спільної власності належали власність подружжя, колгоспного двору і одноосібного селянського двору.
Окрім того, в силу статті 430 ЦК УРСР за договором про сумісну діяльність сторони зобов`язуються сумісно діяти для досягнення спільної господарської мети, як-то: будівництво і експлуатація міжколгоспного або державно-колгоспного підприємства або установи (що не передаються в оперативне управління організації, яка є юридичною особою), будування водогосподарських споруд і пристроїв, будівництво шляхів, спортивних споруд, шкіл, родильних будинків, жилих будинків і т. ін. Громадяни можуть укладати договір про сумісну діяльність лише для задоволення своїх особистих побутових потреб. 
Для досягнення мети, зазначеної у статті 430 цього Кодексу, учасники договору про сумісну діяльність роблять внески грошима чи іншим майном або трудовою участю. Грошові та інші майнові внески учасників договору, а також майно, створене або придбане в результаті їх спільної діяльності, є їх спільною власністю . Учасник договору про сумісну діяльність не вправі розпоряджатися своєю часткою у спільному майні без згоди інших учасників (стаття 432 ЦК УРСР).
Індивідуальне житлове будівництво здійснюється в метою забезпечення житловою площею тих громадян і членів їх сім`ї, яким у встановленому порядку надано в безстрокове користування земельну ділянку для будівництва будинку. Тому участь сторонніх для забудовника осіб у будівництві будинку не може служити підставою для визнання за ними права власності на частину побудованого будинку. Ці особи мають право вимагати відшкодування власником будинку проведених ними витрат. В окремих випадках з урахуванням всіх обставин справи, суди можуть визнати за зазначеними особами право власності на частину будинку. При цьому необхідно ретельно перевіряти дійсні відносини сторін, встановлювати причини, з яких будівництво будинку проводилось за участю осіб, які претендують на визнання за ними права власності на частину будинку, чи була між сторонами домовленість про створення спільної власності на будинок. Сам по собі факт сприяння забудовнику з боку членів його сім`ї або родичів в будівництві будинку не може бути підставою для задоволення їхніх претензій до забудовника про визнання права власності на частину будинку. Такий позов може бути задоволений судом лише в тих випадках, якщо між цими особами і забудовником є домовленість про створення спільної власності на житловий будинок і саме в цих цілях вони вкладали свою працю і кошти в будівництво житлового будинку. 
Натомість позивачкою не надано доказів про те, що між ними з чоловіком ОСОБА_5 та забудовником ОСОБА_2 була домовленість про створення спільної власності на житловий будинок або його частину і саме з цією метою вони вкладали свою працю і кошти в будівництво спірного житлового будинку.
За загальними правилами доказування, визначеними статтями 10, 60 ЦПК України 2004 року, яким кореспондують положення статей 12, 81 чинного ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обгрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обгрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків (стаття 57 ЦПК України 2004 року). 
Аналогічні положеня містить і стаття 76 ЦПК України.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Матеріально-правовий зміст обов`язку подавати докази полягає в тому, що у випадку його невиконання суб`єктом доказування і неможливості отримання доказів суд має право визнати факт, на який посилалася заінтересована сторона, неіснуючим, чи навпаки, як це має місце при використанні презумпції, існуючим, якщо інше не доказано другою стороною.
З матеріалів справи вбачається, що спірний будинок відносився до суспільної групи «робітничий двір», що не заперечується сторонами.
Враховуючи вищенаведене, відсутність між ОСОБА_5 , ОСОБА_1 та ОСОБА_2 договору про сумісну діяльність, колегія суддів вважає, що житловий будинок по АДРЕСА_1 не може бути об`єктом спільної власності. А отже відсутні підстави для визнання незаконним і скасування рішення Заболотівської селищної ради від 21 серпня 1990 року та відповідно визнання недійсним в 1/2 частині свідоцтва про право власності від 30 серпня 1990 року. 
Оскільки позовна вимога про визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/2 частку спірного житлового будинку є похідною від вказаних вимог, вона також не підлягає задоволенню.
Що стосується позовної вимоги про встановлення факту проживання однією сім`єю колегія суддів враховує наступне.
За змістом статті 2 КпШС УРСР цей Кодекс встановлює порядок і умови одруження, регулює особисті і майнові відносини, які виникають в сім`ї між подружжям, між батьками і дітьми, між іншими членами сім`ї, відносини, які виникають в зв`язку з усиновленням, опікою та піклуванням, прийняттям дітей на виховання порядок і умови припинення шлюбу, порядок реєстрації актів громадянського стану. 
Згідно зі статтею 4 цього Кодексу усі громадяни мають рівні права у сімейних відносинах.
Разом з тим КпШС УРСР не визначав поняття сім`ї. 
Натомість, коло осіб, які є членами сім`ї власника житлового будинку визначено в частині другій статті 64 Житлового кодексу Української РСР. Зокрема, до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.
Окрім того, в рішенні Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року N 5-рп/99 зазначено, що у Кодексі про шлюб і сім`ю України терміни «сім`я», «члени сім`ї» та похідні від них «сімейний», «сімейні відносини», «родинний» використовуються у багатьох статтях. Відповідні положення або конкретний перелік осіб, які вважаються членами сім`ї, тут відсутні. Але з огляду на загальний зміст Кодексу, особливо розділів II і III, можна дійти висновку про такі важливі ознаки сім`ї, членства в сім`ї, як кровна спорідненість, родинні зв`язки, шлюбні відносини, а положення про встановлення батьківства, викладені у частині третій статті 53, дають підстави для визнання ознаками сім`ї фактичних шлюбних відносин. Стаття 17 цього нормативного акта вводить до правового обігу поняття «родичі по прямій висхідній і низхідній лінії», «повнорідні і неповнорідні брати і сестри», а в статті 95 вжито термін «інші родичі», до яких віднесено діда, бабу, брата, сестру, а також вітчима і мачуху дитини та осіб, які постійно виховували дитину і утримували її як члена своєї сім`ї, надаючи їй систематичну матеріальну допомогу.
Задовольняючи позовні вимоги в частині встановлення факту проживання однією сім`єю, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що наявні у матеріалах справи докази у їх сукупності підтверджують факт спільного проживання ОСОБА_2 з сином ОСОБА_5 та ОСОБА_1 в період будівництва спірного будинку (1987 року - 1990 роки) та ведення ними спільного господарства. Зазначені обставини у суді першої інстанції також підтвердили свідки ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 . Доводів про недостовірність цих показань апеляційна скарга не містить.
Посилання ОСОБА_2 в апеляційній скарзі про те, що вона перебуває з позивачкою у відносинах свояцтва, а отже не могла відноситися до її членів сім`ї не заслуговує на увагу, оскільки до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. 
Як передбачено пунктом 4 частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. 
Враховуючи вищенаведене колегія суддів приходить до переконання, що судове рішення в частині задоволення позовних вимог про визнання незаконним і скасування рішення Заболотівської селищної ради, визнання недійсним в 1/2 частині свідоцтва про право власності, визнання права спільної сумісної власності на житловий будинок та визнання права власності ухвалено з порушенням норм матеріального і процесуального права, тому не може вважатися законним та обґрунтованим. А отже в цій частині підлягає до скасування з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні цих вимог. В решті рішення суду необхідно залишити без змін.
Відповідно апеляційна скарга ОСОБА_1 не підлягає до задоволення, а апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає до часткового задоволення.
Згідно з підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається, зокрема з резолютивної частини із зазначенням у ній нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування або зміни рішення; розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Частиною 1 статті 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (частина шоста статті 141 ЦПК України).
З огляду на часткове задоволення апеляційної скарги та беручи до уваги, що ОСОБА_1 як інвалід ІІ групи звільнена від сплатити судового збору, із Державного бюджету України на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню 1 653,60 грн сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги.
Керуючись статтями 374, 376, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.
Рішення Снятинського районного суду від 05 березня 2020 року в частині задоволення позовних вимог про визнання незаконним і скасування рішення Заболотівської селищної ради, визнання недійсним в 1/2 частині свідоцтва про право власності, визнання права спільної сумісної власності на житловий будинок та визнання права власності скасувати.
Ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Заболотівської селищної ради об`єднаної територіальної громади, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про визнання незаконним і скасування рішення Заболотівської селищної ради, визнання недійсним в 1/2 частині свідоцтва про право власності, визнання права спільної сумісної власності на житловий будинок та визнання права власності відмовити.
У решті рішення суду залишити без змін.
Стягнути із Державного бюджету України на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , (місце проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) 1 653,60 грн сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги.
Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуючий                                                                        Г.П. Мелінишин
Судді:                                                                                 О.В. Пнівчук
О.О. Томин

Повний текст постанови виготовлено 19 серпня 2020 року