КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

	

Головуючий у суді першої інстанції: Пінкевич Н.С.
Єдиний унікальний номер справи № 369/7348/17
Апеляційне провадження № 22-ц/824/5855/2020
 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М    У К Р А Ї Н И
 
14 липня  2020 року                                                                                         м. Київ                                 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді    - Мережко М.В.,
суддів                         - Верланова С.М., Савченка С.І.,
          секретар                      - Тютюнник О.І.
Розглянувши  у відкритому судовому засіданні в м. Києві  цивільну справу  за  апеляційною скаргою фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01 грудня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про розірвання договору, стягнення коштів.
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, -
 
В с т а н о в и в :
 
У липні 2017 року позивачка звернулась до суду з даним позовом. 
Свої вимоги  обґрунтовувала тим, що 10 листопада 2016 року між нею та відповідачем укладено договір про надання послуг, а саме виготовлення індивідуальних меблів.
 За умовами договору відповідач зобов`язався розробити технічну документацію, виготовити, транспортувати, здійснити монтаж та гарантійне обслуговування шафи-купе та гардеробної кімнати. Загальна вартість замовлення  становила попередньо 63945 грн.
 На виконання умов договору  позивач   сплатила  за шафу-купе - 32920 грн, за гардеробну кімнату - 30 266 грн та 760 грн. У подальшому  сторони  змінювали умови договору щодо строків виконання. В цілому на виконання умов договору позивач   сплатила  кошти у повному розмірі, а строк виконання встановлений  до 12 червня 2017 року. 
 Як зазначає позивач, ФОП ОСОБА_1 порушила договір та шафу-купе у строк  не виготовив та не змонтував. Оскільки відповідач у добровільному порядку відмовився повертати кошти, тому позивач  вважає своє право порушеним, а сплачені кошти мають бути стягнені з відповідача у повному обсязі. Також відповідач на підставі Закону України «Про захист прав споживача» зобов`язаний сплатити пеню за період прострочення з 06 червня 2017 року по 11 липня 2017 року в розмірі 35 553,60 грн. Також відповідач зобов`язаний сплатити пеню, передбачену умовами п. 4.3 договору, за період з 06 червня 2017 року по 11 липня 2017 року в розмірі 811,72 грн.
 Позивач ОСОБА_2 просила  суд розірвати договір на виготовлення індивідуальних меблів №10-11/2016 від 10 листопада 2016 року, укладений між ОСОБА_2 та ФОП ОСОБА_1 в частині розроблення технічної документації, виготовлення, транспортування, монтаж та гарантійне обслуговування шафи-купе; стягнути з ФОП ОСОБА_1 сплачені кошти за виконання договору про надання послуг в розмірі 32 920 грн ; стягнути з ФОП ОСОБА_1 на користь позивача  пеню в розмірі 35553,60 грн та в розмірі 811,72 грн ; судові витрати покласти на відповідача.
За клопотанням позивача у судовому засіданні 07 листопада 2017 року судом у якості співвідповідача ОСОБА_3 та прийнято заяву про збільшення розміру позовних вимог.
Свої вимоги  позивачка мотивувала тим, що період прострочення виконання зобов`язань збільшився, тому відповідач ФОП ОСОБА_1 зобов`язана сплатити додатково пеню за період з 12 липня 2017 року по 07 листопада 2017 року в розмірі 117524,40 грн (на підставі ч.5 ст.10 Закон України «Про захист прав споживачів») та в розмірі 2704,85 грн (на підставі п.4.3 договору).
Позивачка просила суд розірвати договір на виготовлення індивідуальних меблів №10-11/2016 від 10 листопада 2016 року, укладений між ОСОБА_2 та ФОП ОСОБА_1 в частині розроблення технічної документації, виготовлення, транспортування, монтаж та гарантійне обслуговування шафи-купе; стягнути з ФОП ОСОБА_1 сплачені кошти за виконання договору про надання послуг в розмірі 32 920 грн; стягнути з ФОП ОСОБА_1 на її користь пеню в розмірі 153078 грн та в розмірі 3515,57 грн; судові витрати покласти на відповідача.
В подальшому , 14 грудня 2017 року, до суду надійшла заява про збільшення позовних вимог. Свої вимоги позивачка  мотивувала тим, що відповідач ОСОБА_3 є чоловіком ОСОБА_1 ,  договір укладений  в інтересах сімї, тому вони мають відповідати в солідарному порядку. Вказала, що період прострочення виконання зобов`язань збільшився, тому відповідач ФОП ОСОБА_1 та ОСОБА_3 зобов`язані сплатити додатково пеню за період з 08 листопада 2017 року по 14 грудня 2017 року в розмірі 36541,20 грн (на підставі ч.5 ст.10 Закон України «Про захист прав споживачів») та в розмірі 901,01 грн (на підставі п.4.3 договору).
Просила суд розірвати договір на виготовлення індивідуальних меблів №10-11/2016 від 10 листопада 2016 року, укладений між ОСОБА_2 та ФОП ОСОБА_1 в частині розроблення технічної документації, виготовлення, транспортування, монтаж та гарантійне обслуговування шафи-купе; стягнути з ФОП ОСОБА_1 та ОСОБА_3 солідарно сплачені кошти за виконання договору про надання послуг в розмірі 32920 грн; стягнути з ФОП ОСОБА_1 та ОСОБА_3 солідарно на його користь пеню в розмірі 189 619,20 грн та в розмірі 4417,58 грн; судові витрати покласти на відповідача.
 До  канцелярії суду 22 лютого 2018 року  надійшли заперечення на позов від  ФОП ОСОБА_1 . У відзиві відповідач вказала, що меблі за замовленням позивачки були виготовлені у відповідності до умов укладеного договору. Позивач не надала суду доказів того, що нею були передані грошові кошти в розмірі 49 334 грн, але договірні відносини відповідачем були виконані в повному обсязі і запропоновано позивачу прийняти товар, сплачений нею по передоплаті, доставлений в домовлений день, але потім безпідставно запропонувала повернути відповідачу. Тому меблі вона забрала та помістила на складі, але позивач так і не повідомила які недоліки були в меблях, що саме треба усунути чи переробити. Жодних приписів Закону України «Про захист прав споживачів» позивачка не виконала. Вважає безпідставним та необґрунтованим подвійне нарахування пені та вважала, що позивачем пропущений строк звернення до суду. Просила суд застосувати строк позовної давності та відмовити в задоволенні позову.
 Позивачка, 26 лютого 2019 року ,  подала суду заяву про зменшення позовних вимог. Свої вимоги мотивувала тим, що судовий розгляд триває вже досить значний час. З метою реального виконання судового рішення, наявність у відповідачів на утриманні малолітніх дітей, зменшує свої позовні вимоги в частині стягнення пені на підставі ч.5 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів» в розмірі 189619,20 грн.
Остаточно просила суд розірвати договір на виготовлення індивідуальних меблів №10-11/2016 від 10 листопада 2016 року, укладений між ОСОБА_2 та ФОП ОСОБА_1 в частині розроблення технічної документації, виготовлення, транспортування, монтаж та гарантійне обслуговування шафи-купе; стягнути з ФОП ОСОБА_1 та ОСОБА_3 солідарно сплачені кошти за виконання договору про надання послуг в розмірі 32920 грн; стягнути з ФОП ОСОБА_1 та ОСОБА_3 солідарно на її користь пеню в розмірі 4417,58 грн; судові витрати покласти на відповідача.
     Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01 грудня  2019 року задоволено  частково.
Розірвано  договір, укладений 10 листопада 2016 року між ФОП ОСОБА_1 (виробник) та ОСОБА_2 (замовник) на виготовлення індивідуальних меблів №10-11/2016 в частині розроблення технічної документації, виготовлення, транспортування, монтаж та гарантійне обслуговування шафи-купе.
Стягнуто з фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 сплачені кошти за виконання договору в розмірі 32920 грн , пеню за порушення умов договору в розмірі 4417,58 грн. 
Стягнуто з фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 на користь держави судовий збір в розмірі 704,80 грн.
У задоволенні решти вимог відмовлено .
    Не погоджуючись з  рішенням суду,  відповідачка ФОП ОСОБА_4 подала апеляційну скаргу, в якій просить  рішення скасувати ,посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права, та  ухвалити нове рішення, яким   відмовити у задоволенні позову. В апеляційній скарзі зазначала, що суд не з`ясував обставини ,що мають  значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, суд невірно застосував норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Крім того зазначила ,що суд  розглянув справу в її відсутність , не повідомиш її про  день та час розгляду справи .  
У відзиві на апеляційну скаргу,  позивачка  зазначила , що рішення суду є законним та обґрунтованим , а доводи апеляційної скарги  не ґрунтуються на вимогах закону .   
    Відповідно до  ст. 44  ЦПК України,  особи , які  беруть участь у справі  зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні  права і виконувати  процесуальні обов`язки.
   Відповідно до ст.ст 128-131 ЦПК України  сторони  були своєчасно     повідомлені про день та час розгляду справи на   09 липня 2020 року, 14 липня 2020 року   за адресами , які були зазначені в матеріалах справи, Заяв щодо зміни  місця проживання  або місцезнаходження від   апелянта   не надходило. Сторони приймали участь у розгляді справи. 
   Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
    Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.  Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
    Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
    Відповідно до ст. 13 ЦПК України  суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності
   Відповідно до ст. 12 ЦПК України   цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.  Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість:
1) керує ходом судового процесу;
2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;
3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;
4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;
5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.
 Апеляційна скарга   підлягає задоволенню  частково  з таких підстав.
Відповідно до п.4 ч.1 ,  п.3 ч.3 ст. 376 ЦПК України  підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо  справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою;
Як видно із матеріалів справи , судове засідання у справі відбулося 12 вересня 2019 року в якому було оголошено перерву до 04 жовтня 2019 року .  Згідно довідки від 04 жовтня 2019 року судове засідання не відбулося  у зв`язку із зайнятістю судді  в іншому процесі, і слухання справи призначено на 01 грудня 2019 року . Разом з тим ,  в матеріалах справи  відсутні відомості щодо повідомлення осіб , які приймають участь у розгляді справи  про день та час розгляду справи   відповідно до ст. ст. 128-131 ЦПК України, що є  безумовною підставою  для скасування  рішення  і ухвалення у справі  нового судового рішення  (а.с. 220-222) .   
  Як  видно із матеріалів справи, відповідач ОСОБА_4 є суб`єктом господарювання - фізичною особою-підприємцем. Відповідач ОСОБА_3 є чоловіком ОСОБА_4 , що підтверджено свідоцтвом про одруження, виданого Центральним відділом реєстрації шлюбів м.Києва з державним центром розвитку сім`ї.
 Між ФОП ОСОБА_4 (виробник) та ОСОБА_2 (замовник)  10 листопада 2016 року було укладено договір на виготовлення індивідуальних меблів №10-11/2016.
За умовами договору виробник прийняв на себе зобов`язання по розробці технічної документації, виготовленню, транспортуванню, монтажу та гарантійному обслуговуванню меблів у приміщеннях замовника. Замовник зобов`язується сплатити та прийняти у власність товар на умовах, визначених цим кодексом. (п.1 договору).
Згідно погодженої специфікації та замовлення від 10 листопада 2016 року виробник зобов`язувався виготовити шафу-купе в коридор, гардеробна кімната в спальню. Погоджені також технічні характеристики замовлення.
Загальна сума по договору становить 63945 грн. (п.3.1 договору).
 Сторони не заперечували ,  що ОСОБА_2 на виконання договору сплатила 10 листопада 2016 року за шафу-купе - 32920 грн., за гардеробну - 30 266 грн., що також підтверджується товарними чеками за відповідну дати.
Відповідно до п.3.4 договору товар виготовляється виробником за індивідуальним замовленням замовника, тому строк поставки товару у власність замовника складає 30-40 робочих днів з моменту оплати.
 Між ФОП ОСОБА_4 (виробник) та ОСОБА_2 (замовник)  12 січня 2017 року була укладено додаткова угода №02 до договору на виготовлення індивідуальних меблів №10-11/2016 від 10 листопада 2016 року щодо зміни місцязнаходження підприємства.
 Між ФОП ОСОБА_4 (виробник) та ОСОБА_2 (замовник) 20 березня 2017 року була укладено додаткова угода про зміни строків доставки та монтажу меблів №5 до договору на виготовлення індивідуальних меблів №10-11/2016 від 10 листопада 2016 року, «у зв`язку з закінченням ремонтних робіт 20 березня 2017 року строки поставки меблів за даним договором переносяться на 08 травня 2017 року - гардеробна кімната. Монтаж меблів буде проводитись у замовника за адресою: АДРЕСА_1 з 09 травня 2017 року по 15 травня 2017 року, 05 червня 2017 року - шафа-купе в коридор. Монтаж меблів буде проводитись у замовника за адресою: АДРЕСА_1 з 06 червня 2017 року по 12 червня 2017 року.
З огляду на додаткові умови, строк дії договору  закінчився 12 червня 2017 року.
Відповідно до ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
Згідно з ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.
Відповідно до ст. 837 ЦК України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу.
Відповідно до положень ст. ст. 626,628,629,638-640 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає із суті договору. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.
За договором виконання робіт, виробник, який здійснює підприємницьку діяльність з виготовлення товару, зобов`язується передати покупцеві товар, що звичайно призначається для особистого, домашнього або іншого використання, не пов`язаного з підприємницькою діяльністю, а покупець зобов`язується прийняти товар і оплатити його. Договір є публічним. До відносин за договором виконання робіт з участю покупця-фізичної особи, не врегульованих Кодексом, застосовується законодавство про захист прав споживачів.
Таким чином, між позивачем та відповідачем дійсно виникли цивільно-правові відносини (укладення договору виконання робіт), які регулюються вказаними вище нормами матеріального права.
Згідно зі ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.
Відповідно до ч. 1 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.
За змістом зазначених норм розірвано може бути лише чинний (такий, що діє на час звернення до суду з позовом та прийняття відповідного судового рішення) договір.
Відповідний висновок також міститься у постанові Верховного Суду від 07.08.2018 у справі № 910/7981/17.
Дійсно, як правильно зазначив суд апеляційної інстанції, закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору, що прямо передбачено ч. 4 ст. 631 ЦК України. Проте поняття "строк дії договору" та "строк виконання зобов`язання" не є тотожними.
Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Згідно зі ст.ст. 598, 599 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом; припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом; зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).
Закінчення строку дії договору не є підставою для припинення визначених ним зобов`язань, оскільки згідно зі ст. 599 ЦК України, ч. 1 ст. 202 ГК України такою умовою є виконання, проведене належним чином. При цьому слід розрізняти припинення безпосередньо дії договору та припинення зобов`язань, визначених ним.
Навіть після припинення дії договору, невиконані стороною зобов`язання за ним залишаються чинними для такої сторони-боржника, і вказана обставина не звільняє останнього від виконання обов`язку протягом того часу, коли існує відповідне зобов`язання.
Враховуючи викладене, Верховний Суд погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що розірвати можна лише договір, який діє (строк/термін дії якого не закінчився), у зв`язку з чим вимога позивача про розірвання договору підряду №271 від 19.10.2015 є необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню. Вказаним спростовується висновок апеляційного господарського суду про те, що можливість розірвання договору не виключається тим фактом, що строк дії договору сплив.( Постанова КГС ВС № 910\16750 від 18 листопада 2019 року ) 
Враховуючи вказані положення  діючого законодавства, також ,що строк дії договору закінчився 12 червня 2017 року ,  вимоги   в частині розірвання договору є безпідставними  і не підлягають задоволенню. 
 Відповідно до ст. 6 Закону України «Про захист прав споживачів» гарантує право споживача на належну якість продукції шляхом зобов`язання виконавця передати споживачеві продукцію належної якості, а також надати інформацію про цю продукцію.
Позивач сплатив відповідачу вартість товару та робіт у розмірі 32920 грн., що визнавалось та не оспорювалось сторонами. Відповідно до ст. 81 ЦПК України відповідач не надав доказів на спростування проведених оплат позивачем по даному замовленню. Відсутні в матеріалах справи будь-які належні та допустимі докази на підтвердження виготовлення шафи-купе та  докази безпідставної відмови позивача від прийняття товару.
З матеріалів справи  видно , що 26 червня 2017 року ОСОБА_2 направила лист-вимогу ФОП ОСОБА_4 про порушення строків виготовлення меблів (до 12 червня 2017 року) та через це втрату інтересу до замовлення, тому просила повернути кошти в розмірі 32920грн. Дані листа були вручені матері адресату 29 червня 2017 року.
З поданих суду заперечень вбачається, що замовлення було виготовлено та доставлена в обумовлені строки, але позивач з незрозумілих причин відмовилась приймати меблі. На даний час меблі знаходяться на складі. Разом з тим, жодних доказів на підтвердження даним обставинам суду апеляційної інстанції  не надано. З матеріалів справи не можливо встановити чи меблі були виготовлені, відсоток їх готовності та відповідність якості товару. Не підтверджує даних обставин і роздрукована переписка з телефону. Також відповідач вказує на обов`язок споживача вказати недоліки товару, надати час на їх усунення. Дані доводи суд до уваги не бере, оскільки позивач стверджував, що меблі в цілому не були виготовлені, не доставлені та не змонтовані у погоджені строки та посилався на його право як споживача відмовитись від договору (ст.10 Закону України "Про захист прав споживача»).
Відповідно до вимог ст. ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно з ч.1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Статтею 610 ЦК України встановлено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Згідно зі ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору, відшкодування збитків та моральної шкоди.
Відповідно до ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач має право відмовитися від договору про виконання робіт (надання послуг) і вимагати відшкодування збитків, якщо виконавець своєчасно не приступив до виконання зобов`язань за договором або виконує роботу так повільно, що закінчити її у визначений строк стає неможливим. Якщо значну частину обсягу послуги чи робіт (понад сімдесят відсотків загального обсягу) вже було виконано, споживач має право розірвати договір лише стосовно частини послуги або робіт, що залишилася.
Претензія позивача, яку вона направила ФОП ОСОБА_4 щодо розірвання договору, залишилась без будь-якого належного реагування з боку останньої.
Статтею 651 ЦК України передбачено, що договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.
Відповідно до ч. 5 ст. 653 ЦК України якщо договір змінений або розірваний у зв`язку з істотним порушенням договору однією із сторін, друга сторона може вимагати відшкодування збитків, завданих зміною або розірванням договору.
Відповідно до п. 5 ст. 4 Закону України «Про захист прав споживачів», споживачі під час придбання, замовлення або використання продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону.
Відповідно до пп. а) п. 12 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів», істотний недолік - недолік, який робить неможливим чи недопустимим використання товару відповідно до його цільового призначення, виник з вини виробника (продавця, виконавця), після його усунення проявляється знову з незалежних від споживача причин і при цьому він взагалі не може бути усунутий.
Відповідно до ч.3 ст.9 ЗУ «Про захист прав споживачів», при розірванні договору купівлі-продажу розрахунки із споживачем провадяться виходячи з вартості товару на час його купівлі. Гроші, сплачені за товар, повертаються споживачеві у день розірвання договору, а в разі неможливості повернути гроші у день розірвання договору - в інший строк за домовленістю сторін, але не пізніше ніж протягом семи днів.
Встановлено, що на виконання умов договору в частині оплати позивач передав відповідачу грошові кошти у розмірі 32920 грн., що обумовлено специфікацією, (додаток № 1 до договору). З огляду на те, що позивач відповідно до ч.1 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів» у зв`язку із тривалим невиконанням відповідачем умов договору відмовився від договору стосовно послуги, то передана сума підлягає стягненню із відповідача на користь позивача. Враховуючи те, що кухня не була виготовлена, не змонтована, не доставлена у строки, відповідач не надав доказів на підтвердження своїх заперечень щодо якості і строків виконання замовлення, тому вимоги позивача в частині розірвання договору та повернення коштів в розмірі 32920 грн., є обґрунтованими.
Так, відповідно до ст. 549 ЦК України, штраф, пеня - це є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто ця сума є неустойкою.
Згідно зі ст. 551 ЦК України, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
Положення ч. 3 ст. 551 ЦК України з урахуванням положень ст. 3 цього Кодексу щодо загальних засад цивільного законодавства та ч. 4 ст. 10 ЦПК України щодо обов`язку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що її розмір значно перевищує розмір збитків.
Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постановах у справі № 6-100цс14 від 03 вересня 2014 року та у справі № 6-1120цс15 від 04 листопада 2015 року.
Відповідно до п.4.3 договору сторони погодили, що за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань за цим договором виробник сплачує пеню в розмірі повідйної ставки НБУ від суми заборгованості за кожен ден прострочення.
Позивач просить стягнути пеню з відповідача за прострочення виконання умов договору за період з 06 червня 2017 року по 14 грудня 2017 року в розмірі 4417,58грн., при цьому обумовлена сторонами вартість кухні становила - 32920 грн.
Враховуючи, що розмір пені  передбачений  за договором від 10 листопада 2016 року укладеним між сторонами,  позивач звернулася  з позовом до суду у липні 2017 року, тобто у межах строків позовної давності,   тому пеня за прострочення виконання умов договору від 10 листопада 2016 року підлягає до стягненню з відповідача в розмірі 4417,58 грн., оскільки на думку суду саме така сума буде співмірною обставинам справи.
Щодо солідарного відшкодування шкоди з відповідачів. Суд вказує, що хоч і ОСОБА_3 є довіреною особою, чоловіком ОСОБА_4 , але це не може бути підставою для солідарної відповідальності, яка настає у встановлених законом випадках. Позивач не вказав норму закону, за яким відповідачі в даному випадку мають нести саме солідарну відповідальність. У цій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають, оскільки договір позивач уклав саме з ФОП ОСОБА_4 , права і обов`язки виникли саме у даних сторін, будь-яких прав та обов`язків ОСОБА_3 як довіреної особи даний договір не містить.
Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, колегія суддів приходить до висновку, що позовні вимоги  підлягають  задоволенню в частині стягнення суми збитків,  та пені , в іншій частині слід відмовити .
 
Питання щодо розподілу судових витрат між сторонами суд вирішує у відповідності до ст. 141 ЦПК України.
 
Керуючись ст.ст. 365, 367, 369, 374, 376, 381 - 384  ЦПК України, колегія суддів,-
 
П  о с т а н о в и л а :
 
Апеляційну скаргу фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01 грудня 2019 року скасувати, ухвалити у справі нове судове рішення.
Позов ОСОБА_2 до фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про розірвання договору, стягнення коштів задовольнити частково.
Стягнути з фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 )               32 920 (тридцять дві тисячі дев`ятсот двадцять) грн збитків за невиконання договору та 4417 (чотири тисячі чотириста сімнадцять) грн 58 коп пені.
Стягнути з фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь держави судовий збір у розмірі 704 (сімсот чотири) грн 80 коп.
В іншій частині позову відмовити.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.   
Касаційна скарга на постанову може бути подана до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. 
Повний текст постанови виготовлено 17 липня 2020 року.

Головуючий  
                        
Судді