Постанова
Іменем України
15 червня 2020 року 
м. Київ
справа № 635/4492/17 
провадження № 61-39383св18
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:  Олійник А. С. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Ступак О. В.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Чуєва Олена Дмитрівна, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Десятниченко Олег Володимирович, реєстраційна служба Харківського районного управління юстиції  Харківської області,
розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового  провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Апеляційного суду Харківської області від 10 травня 2018 року у складі колегії суддів: Пилипчук Н. П., Колтунової А. І., Маміної О. В.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У серпні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4  треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Чуєва О. Д., приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Десятниченко О. В., реєстраційна служба Харківського районного управління юстиції  Харківської області, просив визнати договір купівлі - продажу земельної ділянки, серія НВА № 783546, від 18 листопада 2016, укладений між ОСОБА_2 , який діяв в інтересах ОСОБА_1 , та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Чуєвою О.Д.  недійсним, та скасувати  його державну реєстрацію; визнати договір купівлі - продажу земельної ділянки, серія НМА № 883040, від 16 тпавня 2017, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Харківської області Десятниченком О. В. недійсним та скасувати  його державну реєстрацію; витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_4 земельну ділянку, кадастровий номер 6325185000:03:008:0429; визнати право власності на земельну ділянку кадастровий номер 6325185000:03:008:0429, розташовану за межами населеного пункту на території Циркунівської сільської ради Харківського району, Харківської області, для ведення особистого селянського господарства, площею 2,0000 га  за ОСОБА_1 та поновити державну реєстрацію, стягнути з відповідачів судовий збір.
Позов мотивований тим, що 11 лютого 2015 року в межах безоплатної приватизації земельної ділянки він отримав у власність земельну ділянку, кадастровий номер 6325185000:03:008:0429, розташовану за межами населеного пункту на території Циркунівської сільської ради Харківського району Харківської області, для ведення особистого селянського господарства. Для експлуатації земельної ділянки було необхідно під`єднати її до систем комунікацій, а саме: підключити до електропостачання, газопостачання, водопостачання та водовідведення. З цією метою він звернувся до ОСОБА_2 
18 жовтня 2016 року ОСОБА_2 привіз позивача до нотаріуса, у якого вже був підготовлений пакет документів, який позивач підписав. Він не мав наміру продавати зазначену земельну ділянку, оригінали правовстановлюючих документів позивач ОСОБА_2 не надавав, вони зберігаються у позивача.
У червні 2017 року позивач дізнався, що відповідно до відомостей про земельну ділянку, кадастровий номер 6325185000:03:008:0429, вона відчужена ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 18 листопада 2016 року серії НВА № 783546, укладеного між ОСОБА_2 , який діяв в інтересах ОСОБА_1 , та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Чуєвою О. Д.
Продаж спірної земельної ділянки ОСОБА_3 відбувся на підставі договору     купівлі-продажу, укладеного без участі позивача та фактичного переданняправовстановлюючих документів на неї. Грошові кошти за продаж спірної земельної ділянки позивач не отримував та договір купівлі-продажу не укладав.
Посилався на те, що договір купівлі-продажу від 18 листопада 2016 року укладений під впливом помилки (стаття 229 ЦК України) та за відсутності волевиявлення її власника  ( частина друга статті 203 ЦК України). Крім того, фактично продаж земельної діялнки ОСОБА_2 своїй дружині ОСОБА_3 свідчить про зговір щодо незаконного заволодіння майном.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 02 лютого 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано договір купівлі-продажу земельної ділянки від 18 листопада 2016 року серії НВА № 783546, укладений між  ОСОБА_5 , який діяв в інтересах  ОСОБА_1 , та  ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Харківської області Чуєвою О. Д., недійсним та скасовано йогодержавну реєстрацію. Визнано договір купівлі-продажу земельної ділянки від 16 травня 2017 рокусерії НВА № 883040, укладений між ОСОБА_3 та   ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Харківської області Десятниченком О. В., недійсним та скасовано його державну реєстрацію. Витребувано з чужого незаконного володіння у  ОСОБА_4 земельну ділянку під кадастровим номером 63251850000:03:008:0429. Визнано право власності на земельну ділянку площею 2,000 га, кадастровий номер 63251850000:03:008:0429, розташовану за межами населеного пункту на території Циркунівської селищної ради Харківського району Харківської області, з призначенням для ведення особистого селянського господарства за  ОСОБА_1 та поновлено державну реєстрацію. Стягнуто на користь ОСОБА_1 солідарно з відповідачів   ОСОБА_6 ,  ОСОБА_3 ,  ОСОБА_4 судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 1 920,00 грн.
Рішення суду першої інтанції мотивоване тим, що немає доказів отримання позивачем грошових коштів за договором купівлі-продажу від 18 листопада 2016 року, а договір укладений без участі позивача і без фактичного передання оригіналів правовстановлюючих документів на земельну ділянку.
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції
Постановою Апеляційного суду Харківської області від 10 травня 2018 року рішення Харківського районного суду Харківської області від 02 лютого 2018 року скасовано, ухвалено нове рішення про відмову в позові.
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що у справі немає належних та допустимих доказів того, що ОСОБА_3 , яка придбала майно за договором купівлі-продажу від 18 листопада 2016 року, діяла недобросовісно, мала домовленість із представником ОСОБА_1 , який діяв усупереч його інтересам.
Щодо неотримання коштів за спірним договором суд апеляційної інстанції вказав, що зазначені обставини не є підставою для визнання недійсним договору купівлі-продажу від 18 листопада 2016 року.   ОСОБА_1 не позбавлений можливості звернутися з відповідним позовом до  ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів.
 Суд апеляційної інстанції також виходив з того, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
У липні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати постанову Апеляційного суду Харківської області від 10 травня 2018 року і залишити в силі рішення Харківського районного суду Харківської області від 02 лютого 2018 року.
Рух справи в суді касаційної інстанції
16 липня 2018 року ухвалою Верховного Суду відкрито касаційне провадження у справі.
У жовтні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.
Згідно з розпорядженням Верховного Суду від 16 квітня 2020 року № 1112/0/226-20 «Про призначення повторного автоматизованого розподілу судової справи», відповідно до пунктів 2.3.4, 2.3.13, 2.3.49 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради суддів України від 26 листопада 2010 року № 30 (зі змінами та доповненнями), та рішення зборів суддів Касаційного цивільного суду від 02 квітня 2020 року № 1 «Про заходи, спрямовані на належне здійснення правосуддя» доповідачем у справі відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено суддю Олійник А. С.
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
Касаційна скарга обгрунтована тим, що постанова суду апеляційної інстанції ухвалена з порушенням норм процесуального права і неправильним застосуванням норм матеріального права.
Суд не звернув уваги, що позивач не мав наміру продавати земельну ділянку, нотаріус під час підписання довіреності від 18 жовтня 2016 року роз`яснив йому, що без оригіналів правовстановлюючих документів на земельну ділянку її відчуження неможливе. Оригінали правовстановлюючих документів знаходилися у позивача, тому він був упевнений, що продаж земельної ділянки без них неможливий.
Договір купівлі-продажу земельної ділянки не був спрямований на настання реальних наслідків, що настають за таким договором, отже, існує помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін і оспорюваний договір підлягає визнанню недійсним на підставі статті 229 ЦК України.
Фактичного передання спірного нерухомого майна за оспорюваним договором продавцем ОСОБА_2 покупцю ОСОБА_3 не відбулося, як не відбулося і фактичного передання коштів.
Суд апеляційної інстанції не звернув уваги, що позивач коштів за договором купівлі-продажу грошових коштів не отримував.
Зазначена в договорі купівлі-продажу вартість земельної ділянки не відповідає ринковій вартості. Не містить факту передачі грошей. Тому договір має бути визнаний недійсний у зв`язку з несправедливими умовами.
Матеріали справи не містять доказів того, що грошові кошти, які передані від дружини ОСОБА_3 чоловіку ОСОБА_2 , були її особистим майном. Представник позивача вступив у зловмисну домовленість зі своєю дружиною для отримання власної вигоди.
Суд апеляційної інстанції взяв до уваги докази, які були надані суду без належого обгрунтування неможливості подання таких доказів до суду першої інстанції.
Суд апеляційної інстанції розглянув справу за відсутності представника позивача, який просив відкласти розгляд справи у зв`язку з хворобою.
Доводи інших учасників справи
Відзив на касаційну скаргу не надійшов.
Позиція Верховного Суду
Відповідно до пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ (далі - Закон № 460-ІХ) «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом (08 лютого 2020 року).
Касаційна скарга у цій справі подана у липні 2018 року, тому вона підлягає розгляду в порядку, що діяв до набрання чинності Законом № 460-ІХ.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. 
Вивчивши матеріали цивільної справи, зміст оскаржуваного судового рішення, обговоривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення з таких підстав.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Суди встановили, що 11 лютого 2015 року позивач ОСОБА_1 у межах безоплатної приватизації землі отримав у власність земельну ділянку, кадастровий номер 6325185000:03:008:0429, розташовану за межами населеного пункту на території Циркунівської сільської ради Харківського району Харківської області, для ведення особистого селянського господарства. Зазначена ділянка є предметом спору.
18 жовтня 2016 року позивач ОСОБА_1 надав ОСОБА_2 довіреність, якою уповноважив його вчиняти необхідні та доцільні дії щодо підготовки необхідних документів для продажу і продати за ціну та на умовах належну йому земельну ділянку.
Довіреність від 18 жовтня 2016 року, на підставі якої діяв ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 , була дійсна на момент укладення з ОСОБА_3 договору купівлі-продажу земельної ділянки від 18 листопада 2016 року, про що свідчить скорочений витяг з Єдиного реєстру довіреностей.
18 листопада 2016 року між  ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діяв ОСОБА_2 , і ОСОБА_3 укладений договір купівлі-продажу спірної земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Чуєвою О. Д., зареєстрований у реєстрі за № 4347.
16 травня 2017 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладений договір    купівлі-продажу спірної земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Харківської області Десятниченком О. В., зареєстрований у реєстрі за № 792.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з частиною першою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до частини першої статті 15 ЦК Укараїни кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. 
Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права, загальний перелік яких визначений у статті 16 ЦК України.
Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу(частина перша статті 215 ЦК України).
Згідно з частиною першою статті 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.
Відповідно до частини першої статті 332 ЦК України правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним.
Верховний Суд зазначає, що цивільний процес здійснюється на засадах змагальності сторін (пункт 4 частини третьої статті 2 ЦПК України).
Згідно з частинами першою, п`ятою, шостою, сьомою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Вирішуючи спір, суд апеляційної інстанції обгрунтовано виходив з того, що обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.
Суд апеляційної інстанції встановив,що 18 жовтня 2016 року ОСОБА_1 видав довіреність на ім`я ОСОБА_2 . Ця довіреність посвідчена пиватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гаражою І. П. Згідно з довіреністю ОСОБА_2 отримав право діяти від імені довірителя, бути його представником в різних установах та організаціях з питань вчиненння необхідних та доцільних дій щодо підготовки необхідних документів для продажу і продати за ціну та на умовах, йому відомих, земельну ділянку площею 2,000 га, кадастровий номер 6325185000:03:008:0429.
Суд пеляційної інстанції дійшов всиновку, щод довіреність від 18 жовтня 2016 року передбачала право продажу спірної земельної ділянки, а матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що ОСОБА_1 , будучи молодою, освіченою людиною не розумів її змісту, обсягу повноважень, якими наділив ОСОБА_2 , та помилявся щодо правової природи цього правочину.
Відповідно до висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 29 серпня 2018 року у справі № 522/15095/15-ц, провадження № 61-11797св18, щодо застосування статті 232 ЦК України зазначено, що «під зловмисною домовленістю необхідно розуміти умисну змову однієї сторони із представником іншої, проти інтересів особи, яку представляють. Зловмисна домовленість представника з контрагентом особи, що представляють, створює правову ситуацію, коли дійсна воля довірителя, яку повинен утілювати представник, замінюється його власною волею, що суперечить волі довірителя. Саме підміна волі довірителя волею представника і слугує підставою для визнання такого правочину недійсним. Тобто в основу зловмисної домовленості покладено умисні дії представника, який усвідомлював, що вчиняє правочин усупереч інтересам довірителя та бажав (або свідомо допускав) їх настання. Не має значення, від кого виходила ініціатива здійснити змову - від представника чи від другої сторони правочину. Головне, що характеризує цей правочин, - наявність усвідомленості і волі другої сторони правочину та представника на здійснення дій усупереч інтересам особи, яку він представляє. Кваліфікація правочину, як вчиненого вчиненого внаслідок зловмисної домовленості, зумовлює встановлення, що: від імені однієї із сторін правочину виступав представник, хоча й не виключаються випадки, коли від імені обох сторін виступають представники; зловмисна домовленість і вчинення правочину з іншою стороною відбулася на підставі наявних повноважень представника; існував умисел в діях представника щодо зловмисної домовленості; настали несприятливі наслідки для особи, яку представляють; існує причинний зв`язок поміж зловмисною домовленістю і несприятливими наслідками для особи, яку представляють».
Укладення договору купівлі-продажу в ситуації, коли від імені покупця діє дружина представника продавця, саме по собі не свідчить, що мала місце зловмисна домовленість представника з іншою стороною - покупцем (дружиною). 
Позивач не надав належних та допустимих доказів, що він не мав наміру продавати спірну земельну ділянку. Довіреність не скасована, недійсною не визнана.
Суд апеляційної інстанції не встановив, що   ОСОБА_1 не мав волевиявлення на продаж земельної ділянки, а ОСОБА_2 діяв поза межами своїх повноважень.
За таких обставин, не встановивши, що мала місце зловмисна домовленість представника позивача - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , суд апеляційної інстанції дійшов обгрунтованого висновку про відмову в позові.
Аргументи касаційної скарги є ідентичними аргументам апеляційної скарги, не спростовують встановлених у справі фактичних обставин та зводяться до незгоди заявника з висновками суду апеляційної інстанції та необхідності переоцінки, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
Доводи касаційної скарги, що суд апеляційної інстанції розглянув справу за відсутності представника позивача, який просив відкласти розгляд справи у зв`язку з хворобою є необґрунтованими. 
Відповідно до статті 49 ЦПК України сторони користуються рівними процесуальними правами. 
Сторони можуть брати участь у справі як самостійно так і через свого представника (стаття 58 ЦПК України).
Відповідно до статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Представник позивача надав до суду апеляційної інстанції заяву про неможливість прибути в судове засідання на 10 травня 2018 року у зв`язку з незадовільним станом здоров`я, відповідні докази суду не надав.
Із матеріалів справи випливає, що представник позивача був належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання (а. с. 208).
Оскільки неявка представника позивача не визнана судом апеляційної інстанції поважною, то суд відповідно до статті 372 ЦПК України розглянув справу без його участі. 
Доводи касаційної скарги, що позивач не отримував грошових коштів за договором купівлі-продажу спірної земельної ділянки, не спростовують висновків суду апеляційної інстанції та не є підставою для визнання правочину недійсним, однак це не позбавляє позивача права звернутися до суду з відповідним позовом з метою захисту своїх прав у зв`язку з неналежним виконанням договору доручення.
Доводи касаційної скарги про несправедливі умови договору є необгрунтвоаними, оскільки з таких підстав позов не заявлявся.
Наведені в касаційній скарзі аргументи не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а зводяться до незгоди із судовим рішенням.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Перевіривши правильність застосування судами норм матеріального і процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а судового рішення - без змін.
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки у цій справі оскаржуване судове рішення підлягає залишенню без змін, то розподіл судових витрат Верховний Суд не здійснює.
Керуючись статтями 400, 401, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Постанову Апеляційного суду Харківської області від 10 травня 2018 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:                                                                                                           А. С. Олійник
 
С. О. Погрібний 
 
О. В. Ступак