ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 826/8404/18                                                                       Суддя (судді) першої інстанції: Качур І.А.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  02 липня 2020 року                                                                                            м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд в складі: головуючого - судді Лічевецького І.О., суддів - Мельничука В.П., Оксененка О.М., при секретарі - Рейтаровській О.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 січня 2020 року у справі за позовом громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним рішення та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ

У травні  2018 року громадянин Російської Федерації ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом в якому просив:
- визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України №112-17 від 20.11.2017 року про відхилення скарги на наказ ГУ ДМС в м. Києві про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (наказ ГУ ДМСУ в м. Києві №264 від 20.06.2017 року);
- прийняти постанову, якою зобов`язати Державну міграційну службу України прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
На обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що відповідачем під час прийняття оскаржуваного рішення не враховано всіх обставин, за наявності яких ОСОБА_1 звернувся зі заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. 
Також наголошував, що має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування через політичні причини та систематичне порушення прав людини і був змушений покинути країну походження - Російську Федерацію, оскільки не може користуватися захистом цієї країни.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 січня 2020 року адміністративний у задоволенні позову відмовлено в повному обсязі.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення окружним адміністративним судом норм матеріального та процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, просить скасувати згадане рішення та ухвалити постанову про задоволення позову.
Зокрема, скаржник зазначає, що судом першої інстанції не враховано те, що позивач займається журналісткою діяльністю та існують об`єктивні побоювання позивача, що в Росії йому загрожує незаконне кримінальне розслідування, тортури, нелюдське поводження.
Вказав на те, що оскаржуване рішення містить лише посилання на нормативні акти, при цьому відсутнє будь-яке обґрунтування рішення.
У відзиві на апеляційну скаргу Державна міграційна служба України наполягає на законності та обґрунтованості рішення суду.
Перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом попередньої інстанції норм матеріального і процесуального права, правової оцінки обставин у справі, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин Російської Федерації (далі - РФ), народився в РФ м. Уфа.
06.04.2014 р, позивач легально вилетів літаком з РФ сполученням Уфа- Москва-Бориспіль, та прибув на територію України. 
21.05.2014 р. ОСОБА_1 звернувся до міграційного органу з заявою про визнання його біженцем або особо, яка потребує додаткового захисту.
03.11.2014 р. Державною міграційною службою України стосовно позивача прийнято рішення № 566-14 про відмову у визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Не погоджуючись з вказаною відмовою позивач звернувся до суду з позовом про визнання неправомірним та скасування рішення № 566-14 про відмову у визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Постановою Окружного адміністративного суду від 28 січня 2015 року залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 03 березня 2014 року у задоволенні позову відмовлено.
Судом зазначено, що рішення Державної міграційної служби України від 03.11.2014 р. №566-14 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є правомірним, обґрунтованим та таким, що прийняте уповноваженим органом в порядку та спосіб, визначений чинним законодавством України.
В подальшому, 30.05.2017 р. ОСОБА_1 вдруге звернувся із заявою до Головного управління ДМС в місті Києві. Основною причиною звернення за захистом зазначено  політичні причини, оскільки за політичні вподобання йому загрожує незаконне кримінальне та судове переслідування та переслідування за висвітлювання правдивої інформації щодо участі російських військ на території України у війні з Україною. На момент звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на території України перебував нелегально.
За результатами розгляду поданої позивачем заяви, Головним управлінням ДМС в місті Києві складено висновок від 20.06.2017 р. справа № 2017/KYIV0063 про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Наказом Головного управління ДМС в місті Києві від 20.06.2017 № 264 відмовлено в оформленні документів громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
03.07.2017 р.  адвокатом Скорбачем О.І. в інтересах позивача, у порядку статті 12 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» до Державної міграційної служби України подано скаргу  на наказ Головного управління ДМС в місті Києві від 20.06.2017 № 264 про відмову в оформленні документів громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
20.11.2017 р. ДМС України за результатами розгляду скарги прийшла до загального висновку про відхилення вказаної скарги.
25.05.2018 року, позивачем отримано відповідь про відхилення скарги рішенням ДМСУ №112-17 від 20.11.2017 р.
Вважаючи таке рішення відповідача необґрунтованими та таким, що підлягає скасуванню, позивач звернувся з даним позовом до суду.
З огляду на приписи статті 308 КАС України справа переглядається в апеляційному порядку в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також з урахуванням аргументів, викладених у відзивах на апеляційну скаргу.
Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначає Закон України від 08.07.2011  №  3671-VI "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" (надалі Закон № 3671-VI).
Пункт 1 частини першої     статті 1 Закону № 3671-VI визначає, що біженцем є особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.
Особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань (пункт 13 частини першої   статті 1 Закону № 3671-VI).
За приписами частин першої та другої     статті 5 Закону № 3671-VI, особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в`їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Відповідно до вимог статті 6 Закону № 3671-VI, не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до     Кримінального кодексу України     належить до тяжких або особливо тяжких злочинів; яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об`єднаних Націй; стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої     статті 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім`ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).
У силу частини першої статті 8 Закону № 3671-VI  Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.
Рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту (частина четверта  статті 8 Закону № 3671-VI).
Відповідно до частини шостої та восьмої статті 8 Закону № 3671-VI, рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої     статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої     статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.
У разі використання особою права на оскарження центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, до прийняття рішення за скаргою залишає на зберігання документи, що посвідчують особу заявника, та інші документи.
Рішення, що приймаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, щодо визнання іноземця або особи без громадянства біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також рішення про втрату чи позбавлення статусу біженця або додаткового захисту, про скасування рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, можуть бути оскаржені в установленому законом порядку та в установлені цим Законом строки до суду (частина друга     статті 12 Закону № 3671-VI).
Як вбачається з матеріалі вправи, 30.05.2017 р. позивач повторно звертаючись до органів міграційної служби з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту зазначав, що приводом виїзду з країни постійного проживання слугувало побоювання за власне життя, свободу і можливість працевлаштування з огляду на його незгоду з внутрішньою та зовнішньою політикою ОСОБА_2 . Крім того, вказав на  активну участь у акціях протесту, зокрема проти фальсифікації парламентських та президентських виборах у 2011-2012 рр., які проходили на Болотній площі 06.05.2012 р., під час яких робив трансляції, як громадський журналіст та вказав на членство в організації «Лівий фронт».
Проаналізувавши матеріали особової справи позивача колегія зазначає, що позивачем не надано достовірних чи правдивих фактів його особистого переслідування в країні постійного проживання, а також не наведено фактів, які б свідчили про загрозу його життю, безпеці чи свободі в країні походження.
Так, позивачем не надано будь-яких обґрунтованих пояснень, що саме стало причиною його виїзду з країни свого походження у квітні 2014 року, які, у свою чергу, могли б свідчити про наявність підстав визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, враховуючи те, що всі обставини, наведені ним у заяві-анкетї та під час проведення співбесід, мали місце у 2011-2012 рр..
Так, позивач, як на підставу зміни обставин справи посилається на  лист МЗС України від 20.05.2016 р. № 71/ВКЗ/19-091 -37951 на додаток до № 71/ВКЗ/19-091-28648 від 20.04.2016 р., в якому зазначено, що з 2014 р. по 2016 р. суттєво погіршилася ситуація з правами людей в РФ та Республіці Білорусь, а саме: свобода волевиявлення, обмеження свободи слова та обмеження діяльності правозахисників, у зв`язку з чим виникають побоювання повертатися до країни походження. 
В свою чергу, слід зазначити, що викладена інформація по країні походження позивача  не підсилює рівень обґрунтованості його заяви та не створює нових умов для повторного розгляду його заяви по суті.
На переконання суду причини повторного звернення ОСОБА_1  з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту захистом у порівнянні з попереднім рішенням ДМС України за його заявою від 21.05.2014 р. не змінилися.
Натомість, колегія суддів звертає увагу, що позивачем сам наказ ГУ ДМС в м. Києві №264 від 20.06.2017, яким було  відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, не оскаржується.
Відповідно до Позиції УВКБ ООН «Про обов`язки та стандарти доказів у біженців» 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права, обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.
Обов`язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення.
Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.
Згідно з пункту 5 статті 4 Директиви Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається» від 27 квітня 2004 року № 8043/04 заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.
  Проте, заява позивача зазначеним критеріям не відповідала, що і зумовило прийняття оскаржуваного рішення.
Враховуючи викладене, рішення Державної міграційної служби України №112-17 від 20.11.2017 року про відхилення скарги на наказ ГУ ДМС в м. Києві про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (наказ ГУ ДМСУ в м. Києві №264 від 20.06.2017 року) є правомірним, обґрунтованим та таким, що прийняте уповноваженим органом в порядку та спосіб, визначений чинним законодавством України.
  Посилання апелянта на матеріали із загальнодоступних засобів масової інформації (повідомлення (звіти) міжнародних не урядових правозахисник організацій і т.д.) колегія суддів не приймає до уваги, оскільки наведена в них інформація щодо випадків порушення прав
людини носить загальний неопосередкований характер та не стосується конкретно позивача.
За правилами ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись статтями 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, 

ПОСТАНОВИВ 

Апеляційну скаргу громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 січня 2020 року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття.
Касаційна скарга на постанову суду може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
          Постанова складена в повному обсязі 07 липня 2020 р.

Головуючий  суддя                                                            І.О.Лічевецький

Суддя                                                            В.П.Мельничук

Суддя                                                            О.М.Оксененко