ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

11 червня 2020 року 	м. Дніпро	справа № 280/4269/18	

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді  Сафронової С.В. (доповідач),
                               суддів:  Мельника В.В., Чепурнова Д.В.,     
за участю секретаря судового засідання Царьової Н.П. 

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Управління Державної міграційної служби України у Запорізькій області на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 22.04.2019 року в адміністративній справі №280/4269/18 за позовом ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України у Запорізькій області, Мелітопольського міського відділу Управління державної міграційної служби України в Запорізькій області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,- 

В С Т А Н О В И В:

09.10.2018 року до Запорізького окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Управління державної міграційної служби України в Запорізькій області, Мелітопольського міського відділу Управління державної міграційної служби України в Запорізькій області, в якій позивач просить суд (з урахуванням уточнень від 03.12.2018): визнати протиправними та скасувати рішення, викладені у Висновку Мелітопольського МВ УДМС України в Запорізькій області, затвердженому 24.10.2017, про відмову у видачі паспорта громадянина України позивачу та Висновку Управління державної міграційної служби України в Запорізькій області за №17/2018, затвердженому 23.01.2018, щодо законності документування паспортом громадянина України позивача про те, що паспорт громадянина України серії НОМЕР_1 , виданий Мелітопольським РВ УМВС України в Запорізькій області на ім`я позивача, є недійсним та підлягає знищенню, так як оформлений з порушенням вимог законодавства України, оскільки позивач не набув громадянства України і не є громадянином України; зобов`язати відповідача оформити та видати позивачу паспорт громадянина України замість втраченого паспорта серії НОМЕР_1 , виданого Мелітопольським РВ УМВС України в Запорізькій області.
Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 22.04.2019 року позов задоволено. Визнано протиправним та скасовано висновок «Про відмову у видачі паспорта громадянина України громадянину ОСОБА_1 », затверджений 24.10.2017 Мелітопольським МВ УДМС України в Запорізькій області та висновок Управління державної міграційної служби України в Запорізькій області за результатами службового розслідування щодо законності документування паспортом громадянина України ОСОБА_1 , затверджений 23.01.2018 за №17/2018. Зобов`язано Мелітопольський міський відділ Управління державної міграційної служби України в Запорізькій області оформити та видати ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ; ІНФОРМАЦІЯ_1 ) паспорт громадянина України замість втраченого.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить оскаржуване рішення суду скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі. 
Здійснюючи перевірку оскарженого рішення суду першої інстанції, колегія суддів керується приписами статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідно до яких рішення суду повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Судом першої інстанції встановлені наступні обставини: 
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є уродженцем с. Сараджаляр, району Саатли, Азербайджанської РСР, що підтверджується копією свідоцтва про народження від 24.08.1978.
Як зазначає ОСОБА_1 в адміністративному позові, на початку 1994 року у віці 15 років він прибув на територію України разом з батьками на постійне місце проживання. Батько позивача: ОСОБА_2 - особа без громадянства, ОСОБА_3 - громадянка Росії.
Разом з тим, у графі 9 заяви ОСОБА_1 від 23.01.1997 вих. 42/17 про видачу посвідки на проживання особи без громадянства позивач зазначає, що прибув до України 18.12.1992 з Азербайджану.
Позивач разом з батьками проживав на території с. Семенівка Мелітопольського району Запорізької області.
13.03.1997 ОСОБА_1 , як особі без громадянства, за його заявою, Відділом паспортної реєстраційної і міграційної роботи УМВС України в Запорізькій області видано тимчасову посвідку на проживання в Україні серії НОМЕР_3 терміном дії до 13.03.1999.
06.04.1999, на підставі тимчасової посвідки на проживання в Україні, Мелітопольським РВ УМВС України в Запорізькій області ОСОБА_1 видано паспорт громадянина України серії НОМЕР_1 .
26.09.2017 позивачем втрачено паспорт на своє ім`я, що підтверджується Висновком за результатом перевірки матеріалів ЄО №21617 від 29.09.2017 без ознак кримінального правопорушення, затвердженим начальником Мелітопольського ВП ГУНП в Запорізькій області.
10.10.2017 позивачем подано до Мелітопольського МВ УДМС України в Запорізькій області заяву про втрату або викрадення паспорта №568.
Висновком Мелітопольського МВ УДМС України в Запорізькій області «Про відмову у видачі паспорта громадянина України громадянину ОСОБА_1 », затвердженим 24.10.2017, тимчасово відмовлено ОСОБА_1 у видачі паспорта, оскільки за результатами перевірки є підстави вважати, що паспорт від 06.04.1999 серії НОМЕР_1 видано без оформлення Довідки про реєстрацію особи громадянином України, з порушенням вимог законодавства.
Висновком Управління державної міграційної служби України в Запорізькій області за результатами службового розслідування щодо законності документування паспортом громадянина України ОСОБА_1 , затвердженим 23.01.2018 за №17/2018, встановлено відсутність факту прийняття рішення щодо встановлення належності до громадянства України, набуття або прийняття до громадянства України ОСОБА_1 ; довідка про реєстрацію громадянином України йому не видавалась, що свідчить про безпідставність оформлення і видачі паспорта громадянина Україні особі без громадянства, яка не набула громадянства України у встановленому законодавством порядку. Пунктом третім Висновку (а.с. 24) визначено паспорт громадянина України серії НОМЕР_1 , виданий 06.04.1999 на ім`я ОСОБА_1 вважати таким, що оформлений із порушенням вимог законодавства України, отже недійсним і таким, що підлягає знищенню відповідно до вимог п. 10.4 Порядку оформлення і видачі паспорта громадянина України, затвердженого наказом МВС України від 13.04.2012 №320.
Листом Управління державної міграційної служби України в Запорізькій області від 31.01.2018 №2301.2-824/23.1-18 позивачу рекомендовано звернутися до Мелітопольського МВ УДМС України в Запорізькій області для отримання довідки для слідування до Посольства Азербайджанської Республіки в Україні, а також до Генерального Консульства Російської Федерації в м. Харкові, де необхідно отримати документ, що посвідчує особу і громадянство відповідної держави, або документ про відсутність/припинення громадянства цих країн. Після отримання вказаного документа необхідно звернутися до підрозділу ДМС за місцем проживання для вирішення питання щодо оформлення дозволу на імміграцію в Україну.
Не погоджуючись з Висновками відповідачів, ОСОБА_1 звернувся до суду з даним адміністративним позовом.
Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції дійшов висновку, що позбавлення особи можливості отримання паспорта може спричинити шкоду приватному життю, становить втручання держави, яке не було необхідним у демократичному суспільстві, і воно є непропорційним цілям, які мали б бути досягнуті без покладення на особу такого особистого надмірного тягаря.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на такі обставини. 
Підстави набуття і припинення громадянства України на момент видачі ОСОБА_1 паспорта громадянина України від 06.04.1999 серії НОМЕР_1 визначалися Законом України «Про громадянство України» від 08.10.1991 N 1636-XII (втратив чинність 01.03.2001 на підставі Закону України №2235-III; в редакції, чинній станом на 06.04.1999; далі - Закон N 1636-XII).
Відповідно до статті 2 Закону N 1636-XII громадянами України є:
1) усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; 
2) особи, які на момент набрання чинності Законом України "Про громадянство України" (13 листопада 1991 року) постійно проживали в Україні, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, і які не є громадянами інших держав;
3) особи, які народилися або постійно проживали на території України, а також їх нащадки (діти, онуки), якщо вони на 13 листопада 1991 року проживали за межами України, не перебувають у громадянстві інших держав і до 31 грудня 1999 року подали у встановленому цим Законом порядку заяву про визначення своєї належності до громадянства України; 
4) особи, які набули громадянства України відповідно до цього Закону. 
Статтею 11 Закону N 1636-XII визначалися підстави набуття громадянства України. Так, громадянство України набувається: 1) за народженням; 2) за походженням; 3) через прийняття до громадянства України; 4) через поновлення у громадянстві України; 5) за іншими підставами, передбаченими цим Законом; 6) за підставами, передбаченими міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. 
За приписами статті 16 Закону N 1636-XII іноземці та особи без громадянства можуть бути за їх клопотаннями прийняті до громадянства України. 
Умовами прийняття до громадянства України є:
1) визнання і виконання Конституції України та законів України;
2) неперебування в іноземному громадянстві;
3) безперервне проживання на законних підставах на території України протягом останніх п`яти років. Це правило не поширюється на осіб, які виявили бажання стати громадянами України, за умови, якщо вони народилися чи довели, що хоча б один із їх батьків, дід чи баба народилися на її території; 
4) володіння українською мовою в обсязі, достатньому для спілкування;
5) наявність законних джерел існування. 
Відповідно до статті 31 Закону N 1636-XII заяви з питань громадянства, скріплені підписом заявника з зазначенням дати складання, у письмовій формі подаються на ім`я Президента України через органи внутрішніх справ за місцем постійного проживання заявників, а особами, які постійно проживають за кордоном, - через відповідні дипломатичні представництва або консульські установи України. 
З питань громадянства Президент України видає укази (стаття 36 Закону N 1636-XII).
Відповідно до п. 5.2 Інструкції про порядок прийняття, розгляду та проходження в органах внутрішніх справ України клопотань, заяв, інших документів з питань громадянства України, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України 30.03.1998 N 211 (втратила чинність 10.07.2001, але була чинною на момент видачі позивачу паспорта громадянина України) особам без громадянства, котрі набули громадянства України, ГУМВС, УМВС видають довідку, яка підписується начальником управління ПР та МР або його заступником і скріплюється візовою печаткою (додаток 19), що є підставою для одержання цими особами паспорта громадянина  України. 
Пунктом 21 Інструкції щодо правил та порядку оформлення і видачі паспорта громадянина України, затвердженої наказом МВС України від 17.08.1994 N 316 (втратила чинність, проте була чинною на момент видачі паспорта громадянина України позивачу) іноземцям і особам без громадянства, які прийняті до громадянства  України, паспорти видаються за місцем проживання на підставі довідок ВВІР Управлінь (відділів) паспортної, реєстраційної та міграційної роботи головних управлінь МВС України в Автономній Республіці Крим, м.Києві та Київській області, управлінь МВС України в областях і м.Севастополі.
За правилами, встановленими статтею 38 Закону N 1636-XII особам, які набули у встановленому цим Законом порядку громадянства України, органи внутрішніх справ України або дипломатичні представництва чи консульські установи України видають паспорти громадянина України. 
З набуттям чинності Законом України «Про громадянство України» від 18.01.2001 № 2235-III правовий зміст громадянства України, підстави і порядок його набуття та припинення, повноваження органів державної влади, що беруть участь у вирішенні питань громадянства України, порядок оскарження рішень з питань громадянства, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових і службових осіб визначено цим Законом (далі - Закон № 2235-III; в редакції Закону від 28.01.2016 № 957-VIII).
Статтею 1 Закону № 2235-III визначено, що громадянин України - особа, яка набула громадянство України в порядку, передбаченому законами України та міжнародними договорами України.
Відповідно до статті 3 Закону № 2235-III громадянами України є:  1) усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; 2) особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України "Про громадянство України" (13 листопада 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав; 3) особи, які прибули в Україну на постійне проживання після 13 листопада 1991 року і яким у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року органами внутрішніх справ України внесено напис "громадянин України", та діти таких осіб, які прибули разом із батьками в Україну і на момент прибуття в Україну не досягли повноліття, якщо зазначені особи подали заяви про оформлення належності до громадянства України; 4) особи, які набули громадянство України відповідно до законів України та міжнародних договорів України.
Особи, зазначені у пункті 1 частини першої цієї статті, є громадянами України з 24 серпня 1991 року, зазначені у пункті 2, - з 13 листопада 1991 року, а у пункті 3, - з моменту внесення відмітки про громадянство України.
Згідно статті 6 Закону № 2235-III громадянство України набувається: 1) за народженням; 2) за територіальним походженням; 3) внаслідок прийняття до громадянства; 4) внаслідок поновлення у громадянстві; 5) внаслідок усиновлення; 6) внаслідок встановлення над дитиною опіки чи піклування, влаштування дитини в дитячий заклад чи заклад охорони здоров`я, в дитячий будинок сімейного типу чи прийомну сім`ю або передачі на виховання в сім`ю патронатного вихователя; 7) внаслідок встановлення над особою, визнаною судом недієздатною, опіки; 8) у зв`язку з перебуванням у громадянстві України одного чи обох батьків дитини; 9) внаслідок визнання батьківства чи материнства або встановлення факту батьківства чи материнства; 10) за іншими підставами, передбаченими міжнародними договорами України.
Частиною 1 статті 9 Закону №2235-III передбачено, що іноземець або особа без громадянства можуть бути за їх клопотаннями прийняті до громадянства України.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 22 Закону №2235-III Президент України, зокрема, приймає рішення і видає укази відповідно до Конституції України і цього Закону про прийняття до громадянства України і про припинення громадянства України.
У пунктах 1, 4 частини першої статті 24 зазначеного Закону визначено, що центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері громадянства, здійснює повноваження щодо: встановлення належності до громадянства України відповідно до статті 3 цього Закону; прийняття рішень про оформлення набуття громадянства України особами з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4-10 статті 6 цього Закону.
Пунктом 92 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27.03.2001 №215 (далі - Порядок №215), передбачено, що до повноважень органів міграційної служби також належить скасування прийнятих ними рішень про оформлення набуття громадянства України у випадках, передбачених статтею 21 Закону.
Рішення про оформлення набуття громадянства України ОСОБА_1 не приймалось.
Згідно з пунктом 1 статті 5 Закону № 2235-III документами, що підтверджують громадянство України, є, зокрема, паспорт громадянина України.
Пунктом 10.4 Порядку оформлення і видачі паспорта громадянина України, затвердженого Наказом МВС України від 13.04.2012 № 320 (втратив чинність на підставі Наказу Міністерства внутрішніх справ № 161 від 01.03.2018, проте був чинним на момент винесення оскаржуваних висновків) передбачено, що погашаються, уважаються недійсними та знищуються паспорти: які обмінюються у зв`язку зі зміною (переміною) прізвища, імені та по батькові; у разі встановлення розбіжностей у записах (невідповідність записів, зроблених у паспорті, записам в інших документах); у разі непридатності паспорта для користування (пошкодження з різних причин, утрата фотокартки); осіб, громадянство України яких припинено; знайдені, замість яких видано нові; померлих громадян; зіпсовані під час заповнення; оформлені з порушенням вимог чинного законодавства України; не отримані власником протягом року.
Системний аналіз наведених правових норм надає підстави стверджувати, що правовою підставою для видачі паспорту громадянина України є набуття особою громадянства України у порядку, визначеному чинним законодавством, а підставою для визнання бланків зазначених паспортів недійсними та прийняття рішення про їх знищення -видача з порушенням вимог чинного законодавства.
Колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції,  про задоволення позовних вимог та вважає, що ОСОБА_1 , який отримав паспорт громадянина України і відкрито користувався ним понад 19 років (для працевлаштування, реєстрації шлюбу, реєстрації в якості фізичної особи-підприємця тощо) добросовісно вважав, що ним додержано вимог щодо набуття громадянства України у встановленому законодавством порядку, адже отримав документ, що підтверджує таке громадянство.
Конституційний Суд України у Рішенні №7-рп/2009 від 16.04.2009 висловив правову позицію, відповідно до якої, рішення суб`єкта владних повноважень повинні бути гарантією стабільності суспільних відносин, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього рішення.
Висновком Управління державної міграційної служби України в Запорізькій області за результатами службового розслідування щодо законності документування паспортом громадянина України ОСОБА_1 , затвердженим 23.01.2018 за №17/2018, встановлено, що паспорт серії НОМЕР_1 видано позивачу безпідставно, саме з вини посадової особи суб`єкта владних повноважень - колишнього керівника відділення паспортної, реєстраційної і міграційної роботи Мелітопольського РВ УМВС України в Запорізькій області ОСОБА_4 ; натомість відповідачами не надано доказів та судом не встановлено фактів, які б свідчили про подання позивачем під час оформлення паспорту громадянина України свідомо неправдивих відомостей або фальшивих документів, чи приховування позивачем будь-якого суттєвого факту, за наявності якого він не мав права на набуття громадянства України.
          Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року установлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
          Рішенням Європейського суду з прав людини від 19 квітня 1993 року у справі «Краска проти Швейцарії» встановлено: «Ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважають важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути «почуті», тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами».
          Згідно з вимогами ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.
          За приписами ст. 3 Конституції України передбачено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю; права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною  за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.
          Із зазначених конституційних норм, зокрема, випливає, що, встановлюючи ті чи інші правила поведінки, держава має в першу чергу дбати про потреби людей, утримуючись за можливості від встановлення таких правил, які негативно сприйматимуться тими чи іншими групами  суспільства. Встановлення таких правил може бути виправдане тільки наявністю переважаючих суспільних інтересів, які не можуть бути задоволені в інший спосіб, але і в цьому разі має бути дотриманий принцип пропорційності.
          Відповідно до ст. 22 Основного Закону права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.
          Статтею 32 Конституції України визначено, що ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України. Не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.
          Рішенням Конституційного Суду України від 20 січня 2012 року № 2-рп/2012 надано офіційне тлумачення положення ч. 2 ст. 32 Конституції України, зокрема: неможливо визначити абсолютно всі види поведінки фізичної особи у сферах особистого та сімейного життя, оскільки особисті та сімейні права є частиною природних прав людини, які не є вичерпними‚ і реалізуються в різноманітних і динамічних відносинах майнового та немайнового характеру, стосунках, явищах, подіях тощо. Право на приватне та сімейне життя є засадничою цінністю, необхідною для повного розквіту людини в демократичному суспільстві, та розглядається як право фізичної особи на автономне буття незалежно від держави, органів місцевого самоврядування, юридичних і фізичних осіб. Збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди державою, органами місцевого самоврядування, юридичними або фізичними особами є втручанням в її особисте та сімейне життя. Таке втручання допускається винятково у випадках, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.
          Конституційне та законодавче регулювання права на невтручання в особисте та сімейне життя також узгоджується із міжнародно-правовими актами: Європейська Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, була ратифікована Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, та відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства.
          Стаття 8 Конвенції передбачає, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
          Приватне життя «охоплює право особи формувати та розвивати відносини з іншими людьми, включаючи відносини професійного чи ділового характеру» (див. п. 25 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «C. проти Бельгії» від 07 серпня 1996 року (Reports 1996)). Стаття 8 Конвенції «захищає право на розвиток особистості та право формувати і розвивати відносини з іншими людьми та навколишнім світом» (див. п. 61 рішення ЄСПЛ у справі «Pretty проти Сполученого Королівства» (справа № 2346/02, ECHR 2002 та п.65. рішення ЄСПЛ у справі «Олександр Волков проти України» (заява № 21722/11).
          Будь-яке втручання у право особи на повагу до її приватного та сімейного життя становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо воно не здійснювалося «згідно із законом», не переслідувало легітимну ціль або цілі згідно з пунктом 2 та було «необхідним у демократичному суспільстві» у тому сенсі, що воно було пропорційним цілям, які мали бути досягнуті (див. рішення ЄСПЛ у справі «Ельсхольц проти Німеччини» (Elsholz v. Germany) [ВП], заява № 25735/94, п. 45, ECHR 2000-VIII).
          Таким чином, особа не може зазнавати безпідставного втручання у особисте і сімейне життя, безпідставного посягання на недоторканність житла, таємницю кореспонденції або на її честь і репутацію. Кожна людина має право на захист законом від такого втручання або таких посягань.
          Дана позиція узгоджується з позицією викладеною Верховним Судом у постановах від 13.06.2018 у справі №808/8844/15 та від 20.11.2018 у справі №815/6748/15, висновки якого суд враховує з огляду на положення ч. 5 ст. 242 КАС України.
Доводи апеляційної скарги зазначених висновків суду першої інстанції не спростовують, підстави для скасування оскарженого рішення відсутні. 
Відповідно до статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись статтями 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

          Апеляційну скаргу Управління Державної міграційної служби України у Запорізькій області - залишити без задоволення.
Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 22.04.2019 року - залишити без змін.
                    Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили 11 червня 2020 року і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.
   
Головуючий - суддя                                                                      С.В. Сафронова 

                               суддя                                                                      В.В. Мельник 

                               суддя                                                                      Д.В. Чепурнов