ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/1947/19                                                                       Суддя (судді) першої інстанції: Скочок Т.О.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  08 вересня 2020 року                                                                                 м. Київ
          
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді                               Оксененка О.М.,
суддів:                                                     Лічевецького І.О.,
                                                          Мельничука В.П.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Державної податкової служби у місті Києві на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 квітня 2020 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної податкової інспекції у Дарницькому районі Головного управління ДФС у м. Києві про визнання протиправним податкового повідомлення-рішення, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулась до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Державної податкової інспекції у Дарницькому районі Головного управління ДФС у м. Києві, в якому просила: визнати недійсним податкове повідомлення-рішення від 12.06.2015 №6838-17.
Позов обґрунтовано тим, що нарахування їй відповідачем транспортного податку за 2015 рік було здійснено всупереч вимог пп. 12.3.4 п. 12.3, п. 12.5 ст. 12 Податкового кодексу України. 
Окрім того, позивач зазначила про отримання оспорюваного податкового повідомлення-рішення лише у вересні 2018 року.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 квітня 2020 року позовні вимоги задоволено.
Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Дарницькому районі Головного управління ДФС у м. Києві від 12.06.2015 №6838-17.
В апеляційній скарзі Головне управління Державної податкової служби у місті Києві, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати вказане судове рішення та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що позивачем пропущено строк на оскарження податкового повідомлення-рішення, відтак позов слід залишити без розгляду.
Окрім того, апелянт вказує, що зазначене рішення було надіслано на адресу ОСОБА_1 ще у липні 2015 року та повернуто 03.08.2015 у зв`язку з закінченням терміну зберігання, відтак датою вручення згідно п. 58.3 статті 58 Податкового кодексу України слід вважати 03.08.2015. 
Звертає увагу на позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 12 лютого 2020 року у справі №826/17798/18, в якій суд дійшов до висновку, що правове поняття «отримання» у розумінні пункту 56.18 статті 56 ПК України не означає виключно фактичне отримання податкового повідомлення-рішення та не є тотожним поняттю «вважається врученим» в розумінні пункту 58.3 статті 58 ПК України. Строк на оскарження платником податків податкового повідомлення-рішення, встановлений пунктом 56.18 статті  56 ПК України, обчислюється з моменту отримання ним такого рішення у порядку, встановленому пунктом 58.3 статті 58 ПК України.
Крім того, у апеляційній скарзі Головне управління Державної податкової служби у місті Києві просить замінити відповідача - Головне управління Державної фіскальної служби у місті Києві на Головне управління Державної податкової служби у місті Києві.
Так, Постановою Кабінету Міністрів України від 19.06.2019 №537 «Про утворення територіальних органів Державної податкової служби» реорганізовано Головне управління ДФС у м. Києві шляхом його приєднання до Головного управління ДПС у м. Києві.  
Згідно з розпорядженням Кабінету Міністрів України «Питання Державної податкової служби» від 21 серпня 2019 року № 682-р Кабінет Міністрів України погодився з пропозицією Міністерства фінансів щодо можливості забезпечення здійснення Державною податковою службою покладених на неї постановою Кабінету Міністрів України від 06 березня 2019 року №227 «Про затвердження положень про Державну податкову службу України та Державну митну службу України» функцій і повноважень Державної фіскальної служби, що припиняється, з реалізації державної податкової політики, державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.
Відповідно до частини першої статті 52 Кодексу адміністративного судочинства України у разі вибуття або заміни сторони чи третьої особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд допускає на будь-якій стадії адміністративного процесу заміну відповідної сторони чи третьої особи її правонаступником. Усі дії, вчинені в адміністративному процесі до вступу правонаступника, обов`язкові для нього в такій самій мірі, у якій вони були б обов`язкові для особи, яку він замінив.
З огляду на вказане, колегія суддів вважає клопотання апелянта таким, що підлягає задоволенню, тому слід замінити сторону - Головне управління Державної фіскальної служби у м. Києві на його правонаступника - Головне управління Державної податкової служби у м. Києві.
Згідно п.3 частини першої ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України суд може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) також у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
З огляду на викладене, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.
Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступного висновку.
Як вбачається з матеріалів справи, згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_1 ОСОБА_1 є власником легкового автомобіля (тип - Універсал-В) марки «Lexus», модель RX 350, 2012 року випуску, державний номер НОМЕР_2 , з об`єм двигуна 3456 куб.см.
12 червня 2015 року ДПІ у Дарницькому районі ГУ ДФС у м. Києві винесено податкове повідомлення-рішення форми «Ф» за №6838-17, яким позивачу визначено податкове зобов`язання з транспортного податку з фізичних осіб за 2015 рік (ККДБ 18011001) у розмірі 25 000 грн.
Вказане податкове повідомлення-рішення було направлене за поштовою адресою: АДРЕСА_1 , та 03.08.2015 повернулось неврученим у зв`язку з закінченням терміну зберігання.
20 червня 2018 року ОСОБА_1 сплатила суму транспортного податку у сумі 25 000 грн., що підтверджується копією квитанції №1183394 від 20.06.2015.
У той же час, у серпні 2018 року позивач звернулася до Головного управління ДПС у м. Києві із заявою про надання копії документів, згідно яких було визначено суму транспортного податку за 2015 рік.
Листом від 12.09.2018 №49978/н/26-15-13-10-22 Головне управління ДПС у м. Києві надіслало позивачу податкове повідомлення-рішення від 12.06.2015 №6838-17, яким визначено податкове зобов`язання з транспортного податку з фізичних осіб за 2015 рік (ККДБ 18011001) у розмірі 25 000 грн.
Не погоджуючись з таким рішенням відповідача та вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся з цим позовом до суду.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що застосування контролюючим органом (відповідачем) положень рішення ІІІ сесії VIII скликання Київської міської ради від 28.01.2015 за №58/923 «Про внесення змін до рішення Київської міської ради від 23 червня 2011 року №242/5629» з метою оподаткування, може мати місце не раніше наступного бюджетного періоду, тобто не раніше 2016 року, тому визначений відповідачем позивачу до сплати згідно податкового повідомлення-рішення від 12.06.2015 №6838-17 транспортний податок у сумі 25 000 грн. не може бути визнаний таким, що нарахований правомірно, та відповідно не являється обов`язковим до сплати.
Окрім того, судом відхилено клопотання відповідача про залишення позову без розгляду, так як виходячи зі змісту норм п. 56.18 ст. 56 і ст. 102 Податкового кодексу України, частини третьої ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України строк звернення до суду з позовом про оскарження рішення контролюючого органу обчислюється саме з дня отримання платником податків рішення, що оскаржено, що відповідає правовій позиції Верховного Суду України, що наведена в ухвалі від 11.03.2019 у справі №1240/2739/18.
Колегія суддів погоджується з наведеними висновками суду першої інстанції з огляду на таке.
Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Податковий кодекс України врегульовує відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.
У відповідності до Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи», який набув чинності з 01 січня 2015 року, статтю 267 Податкового кодексу України викладено у новій редакції, якою передбачено сплату транспортного податку. 
Підпунктом 267.1.1 п. 267.1 ст. 267 ПК України (у редакції на момент виникнення спірних правовідносин) платниками транспортного податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які мають зареєстровані в Україні згідно з чинним законодавством власні легкові автомобілі, що відповідно до підпункту 267.2.1 пункту 267.2 цієї статті є об`єктами оподаткування.
Об`єктом оподаткування, відповідно до пп. 267.2.1 п. 267.2 ст. 267 ПК України, є легкові автомобілі, які використовувалися до 5 років і мають об`єм циліндрів двигуна понад 3000 куб. см.
Згідно п. 267.4 ст. 267 ПК України ставка податку встановлюється з розрахунку на календарний рік у розмірі 25000 гривень за кожен легковий автомобіль, що є об`єктом оподаткування відповідно до підпункту 267.2.1 пункту 267.2 цієї статті.
Таким чином, із набранням з 1 січня 2015 року чинності вказаними положеннями ПК України, власники транспортних засобів, які використовувалися до 5 років та мають об`ємом циліндрів двигуна більше 3000 куб. см. є платниками транспортного податку.
З матеріалів справи вбачається, що відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_1 позивач є власником легкового автомобіля (тип - Універсал-В) марки «Lexus», модель RX350, 2012 року випуску, державний номер НОМЕР_2 , з об`єм двигуна 3456 куб.см.
Відтак, відповідач дійшов вірного висновку про те, що вказаний транспортний засіб є об`єктом оподаткування транспортним податком, а позивач - платником такого податку відповідно до ст. 267 ПК України.
Однак, нараховуючи вказаний податок, контролюючим органом не було враховано, що транспортний податок належить до місцевих податків, особливості введення якого передбачені ст. 12 ПК України.
У відповідності до п. 8.1 та п. 8.3 ст. 8 ПК України в Україні встановлюються загальнодержавні та місцеві податки та збори. До місцевих належать податки та збори, що встановлені відповідно до переліку і в межах граничних розмірів ставок, визначених цим Кодексом, рішеннями сільських, селищних і міських рад у межах їх повноважень, і є обов`язковими до сплати на території відповідних територіальних громад.
Згідно п. 10.1 та п. 10.2 ст. 10 ПК України до місцевих податків належить податок на майно. Місцеві ради обов`язково установлюють єдиний податок та податок на майно (в частині транспортного податку та плати за землю).
Відповідно до п.п.12.1.2 п.12.1 ст.12 ПК України Верховна Рада України встановлює на території України загальнодержавні податки та збори і визначає перелік місцевих податків та зборів, установлення яких належить до компетенції сільських, селищних та міських рад.
Пунктом 12.3 статті 12 ПК України визначено, що сільські, селищні, міські ради в межах своїх повноважень приймають рішення про встановлення місцевих податків та зборів. Встановлення місцевих податків та зборів здійснюється у порядку, визначеному цим Кодексом. При прийнятті рішення про встановлення місцевих податків та зборів обов`язково визначаються об`єкт оподаткування, платник податків і зборів, розмір ставки, податковий період та інші обов`язкові елементи, визначенні статтею 7 цього Кодексу з дотриманням критеріїв, встановлених розділом XII цього Кодексу для відповідного місцевого податку чи збору.
Згідно пункту 24 частини першої статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» - виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються такі питання: встановлення місцевих податків і зборів, відповідно до Податкового кодексу України.
Положеннями пп. 12.3.4 п. 12.3 ст. 12 ПК України визначено, що рішення про встановлення місцевих податків та зборів офіційно оприлюднюється відповідним органом місцевого самоврядування до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування встановлюваних місцевих податків та зборів або змін (плановий період). В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим періодом.
На території міста Києва транспортний податок встановлений рішенням Київської міської ради від 28 січня 2015 року №58/923 «Про внесення змін до рішення Київської міської ради від 23 червня 2011 року №242/5629». Вказане рішення опубліковане в газеті «Хрещатик» 06.03.2015 за №33.
Отже, за змістом наведених норм Податкового кодексу України транспортний податок є місцевим податком.
Водночас, слід враховувати  принцип стабільності згідно п. 4.1.9 п. 4.1 ст. 4 ПК України, у відповідності до якого зміни до будь-яких елементів податків та зборів не можуть вноситися пізніш як за шість місяців до початку нового бюджетного періоду, в якому будуть діяти нові правила та ставки. Податки та збори, їх ставки, а також податкові пільги не можуть змінюватися протягом бюджетного року.
У силу вимог статті 3 Бюджетного кодексу України бюджетний період для всіх бюджетів, що складають бюджетну систему України, становить один календарний рік, який починається 1 січня кожного року і закінчується 31 грудня того ж року.
Отже, 2015 рік - це плановий період, а 2016 рік - вже бюджетний період.
Враховуючи те, що рішення ІІІ сесії VIII скликання Київської міської ради за №58/923 «Про внесення змін до рішення Київської міської ради від 23 червня 2011 року №242/5629», яким рішення від 23.06.2011 №242/5629 «Про встановлення місцевих податків і зборів в м. Києві» було викладено в новій редакції (зокрема установлено транспортний податок і затверджено Положення про транспортний податок (додаток 2), - було прийнято 28.01.2015, тобто після 15 липня 2014 року, тому підстави для сплати транспортного податку у 2015 році - відсутні, оскільки наступний бюджетний рік починається лише з 01.01.2016.
Вказані висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду, викладеній зокрема у постановах від 16.04.2019 у справі №805/4436/16-а та від 28.01.2019 у справі №814/2498/15.
Крім того, положеннями п. 4 розділу ІІ «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» від 28.12.2014 №71-VIII, органам місцевого самоврядування рекомендовано у місячний термін з дня опублікування цього Закону переглянути рішення щодо встановлення на 2015 рік податку на майно (в частині податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки) для об`єктів житлової нерухомості, а також прийняти та оприлюднити рішення щодо встановлення у 2015 році податку на майно (в частині податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки) для об`єктів нежитлової нерухомості, податку на майно (в частині транспортного податку) та акцизного податку з реалізації суб`єктами господарювання роздрібної торгівлі підакцизних товарів. Також вказаною нормою права установлено, що в 2015 році до рішень місцевих рад про встановлення місцевих податків на 2015 рік не застосовуються вимоги, встановлені Законом України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності».
Згідно зі статтею 1 Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності» державна регуляторна політика у сфері господарської діяльності - це напрям державної політики, спрямований на вдосконалення правового регулювання господарських відносин, а також адміністративних відносин між регуляторними органами або іншими органами державної влади та суб`єктами господарювання, недопущення прийняття економічно недоцільних та неефективних регуляторних актів, зменшення втручання держави у діяльність суб`єктів господарювання та усунення перешкод для розвитку господарської діяльності, що здійснюється в межах, у порядку та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України.
Однак, Законом від 28.12.2014 №71-VIII не передбачено, що до рішень органів місцевого самоврядування про встановлення транспортного податку не застосовуються правила, зазначені у ст. 12 ПК України.
За таких обставин колегія суддів вважає, що у відповідача відсутні підстави для нарахування позивачу транспортного податку та винесення податкового повідомлення-рішення від 12.06.2015 №6838-17.
У той же час, апелянт звертає увагу на пропуск позивачем строку звернення до суду у лютому 2020 року з даним позовом щодо оскарження податкового повідомлення-рішення  від 12.06.2015 №6838-17, однак колегія суддів не приймає до уваги, вказані доводи з огляду на наступне.
Як свідчать матеріали справи, згідно інформації, зареєстрованою адресою реєстрації ОСОБА_1 є АДРЕСА_1 .
Так, оскаржуване податкове повідомлення-рішення контролюючим органом було направлено у липні 2015 року на адресу реєстрації позивача: АДРЕСА_1 , однак вказаний лист повернувся 03.08.2015 не вручений «за закінченням терміну зберігання».
У той же час, посилання апелянта на пункт 58.3 статті 58 Податкового кодексу України згідно з яким податкове повідомлення-рішення, яке не було вручене платнику податків, вважається врученим у день, зазначений підприємством поштового зв`язку в повідомленні про вручення із зазначенням причини, з якої воно не було вручене, колегія суддів оцінює критично, так як за загальним змістом термін «повідомлення» включає в себе не тільки направлення відомостей, з якими платник має бути обізнаним, а й отримання ним зазначених відомостей.
Відтак, відмітка на конверті щодо причини повернення «за закінченням терміну зберігання» не є достатнім доказом інформування позивачки про донарахування їй суми грошового зобов`язання. Позначення «за закінченням терміну зберігання» не розкриває справжні причини, з яких рекомендований лист не був вручений адресату, та не свідчить про відмову адресата отримати лист.
Вказане узгоджується з правовим висновком, викладеним в постановах Верховного Суду від 05.05.2018 у справі № 810/3188/17, та від 01.10.2019 у справі №640/21350/18.
Враховуючи, що фактично у 2015 році позивача не було повідомлено про оскаржуване податкове повідомлення-рішення, а про вказане рішення остання дізналась лише з листа податкового органу від 12.09.2018 №49978/н/26-15-13-10-22, тому підстави для залишення позову без розгляду - відсутні.
Відповідно до п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд, що і вчинено судом у даній справі.
Інші доводи апеляційної скарги не спростовують докази, досліджені та перевірені в суді першої інстанції та не впливають на висновки суду, викладені в оскаржуваному рішенні.
За таких обставин, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, і доводи апелянта, викладені у скарзі, не свідчать про порушення судом норм матеріального чи процесуального права, які могли б призвести до неправильного вирішення справи.
Отже при ухваленні оскаржуваної постанови судом першої інстанції було дотримано всіх вимог законодавства, а тому відсутні підстави для її скасування.
За правилами статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 242, 250, 308, 310, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329  КАС України суд,

ПОСТАНОВИВ :

Замінити відповідача у справі - Головне управління Державної фіскальної служби у м. Києві на його правонаступника - Головне управління Державної податкової служби у м. Києві.
Апеляційну скаргу Головного управління Державної податкової служби у місті Києві - залишити без задоволення.
Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 квітня 2020 року - залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 329-331 КАС України.

Головуючий суддя                                                            О.М. Оксененко 

Судді                                                                          І.О. Лічевецький

                                                                                            В.П. Мельничук