П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ
26 серпня 2020 року
м. Київ
Справа № 9901/106/20
Провадження № 11-163заі20
Велика Палата Верховного Суду у складі:
судді-доповідача Золотнікова О. С.,
суддів Бакуліної С. В., Британчука В. В., Гудими Д. А., Данішевської В. І., Кібенко О. Р., Лобойка Л. М., Лященко Н. П., Прокопенка О. Б., Пророка В. В., Рогач Л. І., Ситнік О. М., Ткачука О. С., Уркевича В. Ю.
розглянула в порядку письмового провадження апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на ухвалу Верховного Суду у складі судді Касаційного адміністративного суду від 05 травня 2020 року (суддя Яковенко М. М.) у справі № 9901/106/20 за позовом ОСОБА_1 до Президента України Зеленського Володимира Олександровича про визнання бездіяльності протиправною й зобов`язання вчинити певні дії та
ВСТАНОВИЛА:
Короткий зміст позовних вимог та їх обґрунтування
1.       15 квітня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду як суду першої інстанції з позовом до Президента України, у якому просив:
- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо невнесення до Верховної Ради України проєкту Закону щодо ліквідації судів з назвами, що містять у собі пропаганду комуністичного режиму, та створення замість них нових судів у межах відповідних існуючих на сьогодні адміністративно-територіальних одиниць;
- зобов`язати Президента України внести до Верховної Ради України проєкт Закону щодо ліквідації судів з назвами, що містять у собі пропаганду комуністичного режиму, та створення замість них нових судів у межах відповідних існуючих на сьогодні адміністративно-територіальних одиниць.
2.       Позов мотивовано тим, що на порушення норм Закону України від 09 квітня 2015 року № 317-VIII «Про засудження комуністичного та націонал-соціалістичного (нацистського) тоталітарних режимів в Україні та заборону пропаганди їхньої символіки», яким засуджується комуністичний режим та забороняється пропаганда його символіки (в тому числі у вигляді власних назв) продовжують існувати Дзержинський, Ленінський, Жовтневий, Орджонікідзевський, Фрунзенський, Червонозаводський, Комінтернівський районні суди міста Харкова. При цьому районів з аналогічними назвами у місті Харкові вже не існує.
3.       На думку позивача, існування подібних судів підриває віру людей у правосуддя й дискредитує судову систему України в цілому. Позивач також зазначив, що йому як особі, чиї предки зазнали репресій і переслідувань внаслідок злочинної політики радянської влади, завдає моральної шкоди той факт, що кримінальна справа відносно нього має розглядатись у Дзержинському районному суді міста Харкова.
Короткий зміст рішення суду попередньої інстанції
4.       Верховний Суд у складі судді Касаційного адміністративного суду ухвалою від 17 квітня 2020 року позовну заяву ОСОБА_1 залишив без руху з підстав її невідповідності вимогам статті 160, 161 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) та запропонував позивачеві усунути вказані в цій ухвалі недоліки позовної заяви.
5.       Верховний Суд у складі судді Касаційного адміністративного суду ухвалою від 05 травня 2020 року позовну заяву  ОСОБА_1 повернув позивачу, оскільки він не усунув недоліків позовної заяви, зазначених в ухвалі Верховного Суду від 17 квітня 2020 року про залишення позовної заяви без руху.
6.       Судове рішення мотивовано тим, що позивач не виконав вимог ухвали Верховного Суду стосовно обґрунтування порушення оскаржуваною бездіяльністю відповідача своїх прав, свобод та інтересів, оскільки не навів, яким чином оскаржувана бездіяльність відповідача порушує саме його особисті права, свободи та охоронювані законом інтереси, за захистом яких він звернувся до суду, не вказав з посиланням на норми права, в чому саме полягало таке порушення, а також не зазначив доказів, що підтверджують указані обставини.
7.       Суд першої інстанції також зазначив, що  ОСОБА_1 не надав даних про стан його рахунку та майновий стан за місцем утримання у слідчому ізоляторі у місті Києві, що унеможливило вирішити питання про звільнення його від сплати судового збору.
Короткий зміст та обґрунтування наведених в апеляційній скарзі вимог 
8.       Не погодившись із вказаною ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, на обґрунтування якої зазначив про порушення судом першої інстанції положень пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція), адже позивачу фактично відмовлено в доступі до суду.
9.       На думку скаржника, він детально пояснив у тексті позовної заяви та в заяві про усунення недоліків, у чому саме полягає порушення його прав, а саме: існування судів з такими незаконними, на його думку, назвами завдає особисто йому моральної шкоди та викликає недовіру до будь-яких рішень указаних судів і судової системи в цілому.
10.  У зв`язку з викладеним  ОСОБА_1 просить скасувати оскаржувану ухвалу суду першої інстанції та направити справу для продовження розгляду до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду.
Позиція інших учасників справи
11.  На час розгляду справи відповідач відзиву на апеляційну скаргу не надіслав.
Рух апеляційної скарги
12.  Велика Палата Верховного Суду ухвалою від 25 травня 2020 року відкрила апеляційне провадження за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 ,а ухвалою від 30 червня 2020 року призначила справу до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження без виклику її учасників на підставі частини третьої статті 311 КАС України, а саме з огляду на те, що предметом перегляду в цій справі є ухвала суду першої інстанції про повернення позовної заяви, а також ураховуючи характер спірних правовідносин, який не вимагає участі сторін, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) про доцільність розгляду справи на основі письмових доказів у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Аксен проти Німеччини», заява № 8273/78; рішення від 25 квітня 2002 року у справі «Варела Ассаліно проти Португалії», заява № 64336/01).
ПОЗИЦІЯ ВЕЛИКОЇ ПАЛАТИ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Релевантні джерела права й акти їх застосування. Оцінка висновків суду, рішення якого переглядається, та аргументів учасників справи
13.  Відповідно до частини першої статті 169 КАС України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, встановлених статтями 160, 161 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня подання позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.
14.  З матеріалів справи вбачається, що Верховний Суд у складі судді Касаційного адміністративного суду ухвалою від 17 квітня 2020 року позовну заяву ОСОБА_1 залишив без руху з наданням десятиденного строку для усунення недоліків позовної заяви.
15.  У вказаній ухвалі суд, зокрема, зазначив, що позивач, заявляючи вимоги про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання Президента України внести до Верховної Ради України проєкт Закону щодо ліквідації судів з назвами, що містять у собі пропаганду комуністичного режиму, та створення замість них нових судів у межах відповідних існуючих на сьогодні адміністративно-територіальних одиниць, на порушення норм частини п`ятої статті 160 КАС України не навів, яким чином оскаржувана бездіяльність відповідача порушує саме його права, свободи та охоронювані законом інтереси, за захистом яких він звернувся до суду, з посиланням на норми права не вказав, у чому саме полягає таке порушення, а також не навів доказів, що підтверджують вказані обставини.
16.  Суд першої інстанції також указав, що позивач не надав довідки про стан його рахунку та майновий стан за місцем утримання у слідчому ізоляторі у місті Києві, що унеможливлює вирішення питання про звільнення його від сплати судового збору.
17.  На усунення недоліків позовної заяви ОСОБА_1 подав до суду першої інстанції заяву про усунення недоліків, у якій зазначив, що наявність у назвах судів імен діячів комуністичної партії підриває довіру до судової гілки влади, є зневагою до позивача, його предків, які постраждали внаслідок діяльності комуністів, а також мільйонів жертв червоного терору. Таким чином, позивач зауважив, що бездіяльність Президента України порушує захищені законом його права на честь та гідність.
18.  Аналізуючи пояснення ОСОБА_1 , надані на усунення недоліків позовної заяви, Велика Палата Верховного Суду виходить з таких міркувань.
19.  Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
20.  Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди повинні дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документи, що стосуються прав і свобод, гарантованих Конвенцією.
21.  У пункті 53 рішення від 08 квітня 2010 року у справі «Меньшакова проти України» ЄСПЛ зазначив, що право на суд не є абсолютним і може підлягати легітимним обмеженням у випадку, коли доступ особи до суду обмежується або законом, або фактично таке обмеження не суперечить пунктові 1 статті 6 Конвенції, якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету, за умови забезпечення розумної пропорційності між використовуваними засобами та метою, яка має бути досягнута (див. пункт 57 рішення ЄСПЛ від 28 травня 1985 року у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom), Series A, № 93).
22.  Статтею 55 Конституції України встановлено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
23.  Згідно із частиною першою статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. 
24.  На підставі пункту 8 частини першої статті 4 КАС України позивачем є особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано позов до адміністративного суду.
25.  Частиною першою статті 5 КАС України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.
26.  Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, в Рішенні від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист. Право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
27.  Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 поняття «порушене право», за захистом якого особа може звертатися до суду і яке вживається в низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». Щодо останнього, то в цьому ж Рішенні Конституційний Суд України зазначив, що поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.
28.  Отже, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване в законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
29.  Наведеним вище положенням чинного законодавства, якими передбачено право звернення фізичної особи до суду з адміністративним позовом про оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, кореспондує закріплений у пункті 9 частини п`ятої статті 160 КАС України обов`язок позивача обґрунтувати в позовній заяві у справі щодо оскарження рішень, дій та бездіяльності суб`єкта владних повноважень порушення оскаржуваними рішеннями, діями чи бездіяльністю його прав, свобод та інтересів.
30.  Згідно із частиною четвертою статті 22 КАС України Верховному Суду як суду першої інстанції підсудні справи щодо встановлення Центральною виборчою комісією результатів виборів або всеукраїнського референдуму, справи за позовом про дострокове припинення повноважень народного депутата України, а також справи щодо оскарження актів, дій чи бездіяльності Верховної Ради України, Президента України, Вищої ради правосуддя, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України.
31.  Особливості провадження у справах щодо оскарження актів, дій чи бездіяльності Верховної Ради України, Президента України, Вищої ради правосуддя, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України визначені у статті 266 КАС України. Правила цієї статті поширюються на розгляд адміністративних справ, зокрема щодо законності дій чи бездіяльності Верховної Ради України, Президента України, Вищої ради правосуддя, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України (пункт 2 частини першої).
32.  Відповідно до частини четвертої статті 266 КАС України Верховний Суд за наслідками розгляду справи може: 1) визнати акт Верховної Ради України, Президента України, Вищої ради правосуддя, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України протиправним та нечинним повністю або в окремій його частині; 2) визнати дії чи бездіяльність Верховної Ради України, Президента України, Вищої ради правосуддя, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України протиправними, зобов`язати Верховну Раду України, Президента України, Вищу раду правосуддя, Вищу кваліфікаційну комісію суддів України вчинити певні дії; 3) застосувати інші наслідки протиправності таких рішень, дій чи бездіяльності, визначені статтею 245 цього Кодексу.
33.  З матеріалів справи вбачається, що  ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому просив визнати протиправною бездіяльність Президента України щодо невнесення до Верховної Ради України проєкту Закону щодо ліквідації судів з назвами, що містять у собі пропаганду комуністичного режиму, та створення замість них нових судів у межах відповідних існуючих на сьогодні адміністративно-територіальних одиниць; зобов`язати Президента України внести до Верховної Ради України проєкт Закону щодо ліквідації судів з назвами, що містять у собі пропаганду комуністичного режиму, та створення замість них нових судів у межах відповідних існуючих на сьогодні адміністративно-територіальних одиниць.
34.  Як на порушення своїх прав позивач послався на те, що наявність у назвах судів імен діячів комуністичної партіїпідриває віру людей у правосуддя та дискредитує судову систему України в цілому. Існування подібних судів, на думку позивача, є зневагою до позивача та мільйонів жертв червоного терору. Позивач також послався на те, що бездіяльність Президента України порушує захищені законом його права на честь і гідність.
35.  Повертаючи позовну заяву, суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що як у позовній заяві, так і в заяві про усунення її недоліків, ОСОБА_1 не вказав, яким чином протиправна, на його думку, бездіяльність Президента України порушує саме його особисті права, свободи та охоронювані законом інтереси, за захистом яких він звернувся до суду, в чому саме полягає таке порушення, а також не зазначив доказів, що підтверджують вказані обставини.
36.  До того ж матеріали справи не містять і доказів, які б свідчили про порушення Президентом України прав ОСОБА_1 унаслідок здійснення або нездійснення відповідачем владних управлінських функцій, зокрема прийняття або не прийняття будь-яких рішень, дій чи бездіяльності по відношенню до позивача.
37.  Крім того, довідка Державної установи «Київський слідчий ізолятор» щодо майнового стану позивача, який утримується в указаній установі, надійшла до суду першої інстанції лише 08 травня 2020 року, тобто після постановлення оскаржуваної ухвали, що унеможливило прийняття судом рішення про звільнення ОСОБА_1 від сплати судового збору за звернення до суду з позовом. 
38.  За таких обставин Велика Палата Верховного Суду вважає правильним і обґрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що позивач не усунув недоліків позовної заяви, зазначених в ухвалі Верховного Суду від 17 квітня 2020 року про залишення її без руху.
39.  Згідно з пунктом 1 частини четвертої статті 169 КАС України позовна заява повертається позивачеві, якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви, яку залишено без руху, у встановлений судом строк.
40.  Оскільки ОСОБА_1 у встановлений судом строк не усунув недоліків позовної заяви, на які вказано в ухвалі Верховного Суду у складі судді Касаційного адміністративного суду від 17 квітня 2020 року, то Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що рішення суду першої інстанції про повернення ОСОБА_1 його позовної заяви є правильним.
41.  Доводи та міркування, викладені в апеляційній скарзі, не впливають на правильність висновків суду першої інстанції, а тому не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного судового рішення.
Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
42.  Відповідно до пункту 1 частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
43.  Згідно з положеннями статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
44.  Оскільки суд першої інстанції ухвалив судове рішення з дотриманням вимог процесуального права, а наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують викладених у судовому рішенні цього суду висновків, то апеляційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.
Керуючись статтями 266, 308, 311, 315, 316, 322, 325 КАС України, Велика Палата Верховного Суду
ПОСТАНОВИЛА:
1. Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
2. Ухвалу Верховного Суду у складі судді Касаційного адміністративного суду від 05 травня 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Суддя-доповідач                                                                                            О. С. Золотніков
Судді:                                   С. В. Бакуліна                                                           О. Б. Прокопенко
                                              В. В. Британчук                                                 В. В. Пророк
                                              Д. А. Гудима                                                       Л. І. Рогач
                                              В. І. Данішевська                                                    О. М. Ситнік
                                              О. Р. Кібенко                                                       О. С. Ткачук
                                              Л. М. Лобойко                                                           В. Ю. Уркевич
                                              Н. П. Лященко