ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 липня 2020 року		Справа № 460/737/20 пров. № А/857/5751/20	
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії:
судді-доповідача - Качмара В.Я.,
суддів - Курильця А.Р., Мікули О.І.,
розглянувши у порядку письмового провадження в м.Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 23 березня 2020 року (суддя Махаринець Д.Є., м.Рівне, повний текст складено 27 березня 2020 року) у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинення певних дій, -

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області (далі - ГУПФ, ПФУ відповідно) в якому просив:
визнати бездіяльність відповідача, що виразилась у не перерахунку позивачу пенсії за вислугою років на підставі Закону України «Про прокуратуру» (далі - Закон №1697-VII) та не встановленні розміру пенсії, що визначений частиною другою статті 86 Закону №1697-VII) з дати подання відповідної заяви (17.01.2020) протиправною;
зобов`язати ГУПФ провести ОСОБА_1 перерахунок пенсії за вислугою років на підставі Закону №1697-VII та встановити її у розмірі, що визначений частиною другою статті 86 Закону №1697-VII - з дати подання суб`єкту владних повноважень відповідної заяви, тобто 17.01.2020.
Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 23 березня 2020 року позов задоволено. Визнано протиправною відмову ГУПФ у проведенні перерахунку ОСОБА_1 пенсії за вислугою років на підставі Закону №1697-VІІ та не встановленні розміру пенсії, що визначений частиною другою статті 86 Закону №1697-VІІ - з дати подання відповідної заяви - 17.01.2020. Зобов`язано ГУПФ провести ОСОБА_1 перерахунок пенсії за вислугою років на підставі Закону №1697-VІІ та встановити її з 17.01.2020 в розмірі відповідно до частини другої статті 86 Закону №1697-VІІ.
Не погодившись із ухваленим рішенням суду, його оскаржив відповідач, який із покликанням на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог. 
В доводах апеляційної скарги вказує, що судом першої інстанції не враховані норми частини першої статті 86 Закону №1697-VІІ, якою визначено право на пенсійне забезпечення за вислугу років за наявності на день звернення відповідної вислуги років. Оскільки у позивача на день звернення із заявою про перехід на пенсію по інвалідності відповідно до Закону №1697-VІІ вислуга років становить 21 рік 2 місяці, а необхідна 24 роки 6 місяців, то у відповідача відсутні підстави для призначення пенсії по інвалідності. Також зауважує, що внаслідок не прийняття Верховною Радою України та Кабінетом Міністрів України нормативно-правового акта, який би регламентував підстави, форму, зміст та механізм проведення перерахунків пенсій такій категорії пенсіонерів, тому у ГУПФ відсутні підстави для проведення такого перерахунку пенсій. Зазначає, що судом першої інстанції не враховано майновий стан відповідача щодо стягнення судового збору.
Позивач відзиву на апеляційну скаргу не подав.
Разом з тим, від відповідача до суду апеляційної інстанції надійшло клопотання про зупинення провадження у справі до набрання чинності рішенням Верховного Суду у зразковій справі №560/2120/20 (провадження Пз/9901/9/20).
Розглянувши вказане клопотання, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що таке не підлягає задоволенню з огляду на різні підстави та предмети спору у зразковій та розглядуваній справі. Так, позивачами у справі №560/2120/20 є колишні працівники прокуратури, які перебувають на обліку в територіальних органах ПФУ та є пенсіонерами за вислугою років; натомість у цій справі позивач на даний час працює в органах прокуратури та отримує пенсію по інвалідності відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон №1058-IV); відповідачем у них є один і той самий суб`єкт владних повноважень (його відокремлені структурні підрозділи) - територіальні органи ПФУ - Головні управління ПФУ в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі;спір у справі №560/2120/20 виник у зв`язку із відмовою відповідним територіальним органом ПФУ здійснити перерахунок пенсії позивача на підставі статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 №1789-ХІІ (у редакції, що діяла на момент призначення пенсії) з посиланням на відсутність чіткого законодавчого врегулювання спірних правовідносин); водночас, у розглядуваній справі спір стосується відмови у перерахунку (переведені) на пенсію, як особи з інвалідністю ІІ групи відповідно до статті 86 Закону №1697-VІІ.
У відповідності до частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства (далі - КАС), суд апеляційної інстанції вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження, так як апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, що ухвалене в порядку письмового провадження (без повідомлення сторін) за наявними у справі матеріалами.
Переглянувши справу за наявними у ній матеріалами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. 
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що чинне, на час звернення позивача, законодавство передбачало право на перерахунок йому спірної пенсії у розмірі встановленому частиною другою статті 86 Закону №1697-VІІ, у зв`язку з чим відмова пенсійного органу у проведенні такого перерахунку є протиправною.
Такі висновки суду першої інстанції є дещо помилковими, зроблені з неправильним тлумаченням норм матеріального і порушенням норм процесуального права, з таких міркувань.
Апеляційним судом, з урахуванням встановленого судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи те, що позивач з 08.07.2003 безперервно працює в органах прокуратури України на різних посадах. Зокрема, з 08.07.2003 призначений на посаду помічника Млинівського міжрайонного прокурора Рівненської області та має безперервний стаж роботи в органах прокуратури України, де і працює на даний час, - на посаді прокурора другого відділу управління організації процесуального керівництва досудовим розслідуванням, яке здійснюється слідчими територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові, що поширює свою діяльність на Волинську область, прокуратури Волинської області (а.с.6-10).
Станом на 17.01.2020 загальний стаж роботи ОСОБА_1 становить 21 рік 02 місяці 25 днів, в тому числі стаж роботи в органах прокуратури на посадах прокурорів становить 16 років 02 місяці 25 днів (зараховано по 30.11.2019).
З 01.09.2019 ОСОБА_1 встановлена друга група інвалідності загального захворювання з ураженням опорно-рухового апарату, що підтверджується довідкою Медико-соціальної експертної комісії від 12.09.2018 серії АВ №0958112. Інвалідність встановлена на строк до 01.09.2020 (а.с.11).
На час звернення до суду із цим позовом позивачу призначена пенсія по інвалідності відповідно до Закону №1058-IV, що підтверджується пенсійним посвідченням від 19.09.2018 серії НОМЕР_1 (а.с.5).
17.01.2020 ОСОБА_1 звернувся до відповідача із заявою про перерахунок пенсії за вислугою років на підставі Закону №1697-VІІ та встановлення її в розмірі, що визначений частиною другою статті 86 цього Закону.
20.01.2020 ГУПФ рішенням за вихідним №4/03.15-24 ОСОБА_1 відмовлено в перерахунку пенсії за вислугою років, відповідно до Закону №1697-VІІ (далі - Рішення).
Відмова у перерахунку пенсії обґрунтована тим, що починаючи з 01.06.2015, згідно із пунктом 5 «Прикінцевих положень» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 (далі - Закон №213-VIII) скасовано норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії призначаються, зокрема, відповідно до Закону №1789-ХІІ.
Тобто, з 01.06.2015, пенсії, що визначені в порядку та на умовах, згідно із Законом №1697-VІІ, не призначаються, а раніше призначені пенсії - не перераховуються.
Зазначено також, що прийнятий Закон №213-VIII є чинним, неконституційним не визнавався, а тому в аспекті положень статті 19 Конституції України є обов`язковим для врахування ГУПФ з метою реалізації наданих повноважень в частині призначення та виплати пенсії, в тому числі згідно із Законом №1789-ХІІ (а.с.12). 
Відповідно до частини першої статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальних захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Згідно із пунктом 5 «Прикінцевих положень» Закону №213- VІІІ у разі неприйняття до 01.06.2015 закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах з 01.06.2015 скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначаються відповідно до законів України «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів», «Про статус народного депутата України», «Про Кабінет Міністрів України», «Про судову експертизу», «Про Національний банк України», «Про службу в органах місцевого самоврядування», «Про дипломатичну службу», Податкового та Митного кодексів України, Положення про помічника-консультанта народного депутата України.
Аналіз положень пункту 5 «Прикінцевих положень» Закону №213-VIII дає підстави для висновку, що ним скасовано діючі станом на 01.06.2015 норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії призначались відповідно до конкретного переліку законів, зокрема, і відповідно до Закону №1789-ХІІ.
Проте, 15.07.2015, у зв`язку з набуттям чинності Закону №1697-VII, Закон №1789-ХІІ частково втратив свою чинність.
Статтею 86 Закону №1697-VII (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) врегульовано питання пенсійного забезпечення працівників прокуратури.
Частиною дев`ятою статті 86 Закону №1697-VII передбачено, що прокурорам, визнаним особами з інвалідністю I або II групи, призначається пенсія по інвалідності в розмірах, передбачених частиною другою цієї статті, за наявності стажу роботи в органах прокуратури не менше 10 років.
В свою чергу, частиною другою статті 86 Закону №1697-VII встановлено, що пенсія призначається в розмірі 60 відсотків від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до якої включаються всі види оплати праці, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії.
Підпунктом 8 «Прикінцевих та перехідних» положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» від 03.10.2017 жовтня 2017 №2148-VІІІ установлено, що норми статті 86 Закону №1697-VII щодо пенсійного забезпечення діють до дня внесення змін до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».
На підставі цього, встановлено, що до статті 86 Закону №1697-VII законодавцем вносились зміни, зокрема у частини 9, 15 згідно із Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 19.12.2017 №2249-VІІ, частину 15 згідно із Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06.12.2016 №1771-VІІ, що додатково свідчить про чинність Закону №1697-VII.
Відтак у спірних відносинах посилання пенсійного органу на положення Закону №213-VIII є помилковими, оскільки такі виникли після набрання чинності Законом №1697-VIІ.
Такі висновки суду апеляційної інстанції, узгоджуються із висновками, що викладені Верховним Судом у постанові від 25 жовтня 2019 року у справі №676/4071/16-а.
Відповідно до частини одинадцятої статті 86 Закону №1697-VII прокурорам, які мають одночасно право на різні державні пенсії, призначається одна пенсія за їхнім вибором.
З матеріалів справи видно та це не заперечується сторонами, що ОСОБА_1 перебуває на обліку у ГУПФ та отримує пенсію, як особа з інвалідністю ІІ групи на підставі Закону №1058-IV.
Згідно частини першої статті 10 Закону №1058-IV особі, яка має одночасно право на різні види пенсії (за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника), призначається один із цих видів пенсії за її вибором.
Апеляційний суд звертає увагу на те, що відповідачем 20.01.2020 відповідним Рішенням відмовлено в перерахунку пенсії ОСОБА_1 , посилаючись на норми пункту 5 «Прикінцевих положень» Закону №213-VIII, застосування яких у спірних відносинах, як встановлено вище є помилковим та неправомірним.
Водночас, слід зауважити, що чинним пенсійним законодавством не передбачено здійснення перерахунку пенсії за іншим законом, ніж за тим за яким отримує пенсію пенсіонер. 
Проте зі змісту позову та самої апеляційної скарги видно, що звертаючись до відповідача із заявою 17.01.2020 позивач мав намір реалізувати своє право на переведення на пенсії по інвалідності відповідно до частини дев`ятої статті 86 Закону №1697-VII, яка призначається в розмірах, передбачених частиною другою цієї статті, за умови, що особа визнана особою з інвалідністю І або ІІ групи та має стаж роботи в органах прокуратури не менше 10 років.
Додатково такі обставини підтверджуються твердженнями ГУПФ в апеляційній скарзі, де вказано, що оскільки у позивача на день звернення із заявою про перехід на пенсію по інвалідності відповідно до Закону №1697-VII вислуга років становить 21 рік 2 місяці, а необхідна 24 роки 6 місяців, то у ГУПФ відсутні підстави для призначення пенсії по інвалідності відповідно до Закону №1697-VII.
Станом на 17.01.2020 позивач є особою з інвалідністю ІІ групи та має стаж роботи в органах прокуратури 16 років 2 місяці 25 днів.
Посилання скаржника на те, що немає необхідної вислуги років не беруться до уваги апеляційним судом, оскільки для призначення пенсії відповідно до частини дев`ятої статті 86 Закону №1697-VII необхідно мати статус особи з інвалідністю ІІ групи та стаж роботи на прокурорських посадах не менше 10 років.
Пенсія за вислугу років та пенсія по інвалідності, що передбачені статтею 86 Закону №1697-VII є різними видами пенсії та призначаються за наявності різних умов.
Відповідно до частини третьої статті 45 Закону №1058-IV переведення з одного виду пенсій на інший здійснюється з дня подачі заяви на підставі документів про страховий стаж, заробітну плату (дохід) та інших документів, що знаходяться на час переведення з одного виду пенсій на інший в пенсійній справі, а також додаткових документів, одержаних органами Пенсійного фонду.
Відтак, враховуючи встановлені вище обставини та зважаючи на те, що відповідач у апеляційній скарзі визнає, що заява позивача від 17.01.2020 за своїм змістом містила вимоги про перехід на пенсію по інвалідності відповідно до Закону №1697-VII, суд апеляційної інстанції вважає, що пенсійним органом незважаючи на наявність умов передбачених частиною дев`ятою статті 86 Закону №1697-VII для переведення позивача на пенсію по інвалідності відповідно до цієї норми статті 86 Закону №1697-VII, безпідставно не взято до уваги вказані обставини та надано перевагу виключно буквальному проханню позивача про перерахунок пенсії відповідно до статті Закону 86 Закону №1697-VII, замість того, щоб належним чином реалізувати право ОСОБА_1 , як особи із ІІ групою інвалідності та стажем роботи в органах прокуратури більше десяти років на переведення з пенсії по інвалідності, що призначена відповідно до Закону №1058-IV на пенсію по інвалідності відповідно до частини дев`ятої статті 86 Закону №1697-VII у розмірі передбаченому частиною другою цієї статті.
В силу положень частини другої статті 9 КАС суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Згідно пунктів 4, 10 частини другої статті 245 КАС у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії;інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.
Тобто, суд, установивши порушення вимог законодавства, має захистити права та охоронювані законом інтереси, самостійно обравши спосіб, який би гарантував дотримання і захист прав, свобод, інтересів від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
З огляду на викладене, апеляційний суд вважає, що оскільки позивач є особою з інвалідністю ІІ групи, має стаж роботи в органах прокуратури 16 років 2 місяці 25 днів, звертався до ГУПФ із заявою про перерахунок (переведення) на пенсію відповідно до статті 86 Закону №1697-VII, то для повного захисту його прав, свобод та інтересів, суд апеляційної інстанції, в обсязі встановлених обставин та наведених правових норм, дійшов висновку про можливість виходу за межі заявлених позовних вимог, шляхом задоволення позову у спосіб: визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо не переведення ОСОБА_1 з одного виду пенсії на інший у зв`язку з інвалідністю ІІ групи, у відповідності до частини дев`ятої статті 86 Закону №1697-VII та зобов`язати ГУПФ перевести позивача на пенсію по інвалідності відповідно до частини дев`ятої статті 86 Закону №1697-VII, що призначається у розмірі передбаченому частиною другою цієї статті у зв`язку з установленням ІІ групи інвалідності та наявності більше 10 років стажу роботи в органах прокуратури, з 17.01.2020.
Посилання скаржника на те, що суд першої інстанції не врахував майновий стан відповідача щодо стягнення судового збору є безпідставними, оскільки питання щодо стягнення судових витрат судом не розглядалось.
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 317 КАС підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
З огляду на викладене, оскільки рішення суду першої інстанції прийнято з неправильним застосування (тлумаченням) норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, то апеляційну скаргу належить задовольнити частково, а оскаржуване рішення суду слід скасувати та прийняти постанову, якою позов задовольнити у наведений вище спосіб. 
Керуючись статтями 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області задовольнити частково.
Рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 23 березня 2020 року скасувати та прийняти постанову, якою позов задовольнити.
Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області, що виразилась у не переведенні ОСОБА_1 з одного виду пенсії на пенсію по інвалідності відповідно до частини дев`ятої статті 86 Закону України «Про прокуратуру». 
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області перевести позивача на пенсію по інвалідності відповідно до частини дев`ятої статті 86 Закону України «Про прокуратуру», що призначається в розмірі передбаченому частиною другою цієї статті, з 17 січня 2020 року.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС.

Суддя-доповідач	 	В. Я. Качмар 	
судді	 	А. Р. Курилець 	
 	 	О. І. Мікула  	
Повне судове рішення складено 23 липня 2020 року.