Постанова
Іменем України
 
15 липня 2020 року
м. Київ
 
справа № 524/4284/17
провадження № 61-40382св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Фаловської І. М.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: Автозаводський відділ державної виконавчої служби міста Кременчук Головного територіального управління юстиції у Полтавській області, Головне управління Державної казначейської служби України в Полтавській області,
треті особи: публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль», ОСОБА_2 ,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні касаційні скарги Автозаводського відділу державної виконавчої служби міста Кременчук Головного територіального управління юстиції у Полтавській області та публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» на рішення Автозаводського районного суду міста Кременчука від 19 грудня 2017 року у складі судді Кривич Ж. О. та постанову Апеляційного суду Полтавської області від 31 травня 2018 року у складі колегії суддів: Чумак О. В., Дряниці Ю. В., Пилипчук Л. І., у справі за позовом ОСОБА_1 до Автозаводського відділу державної виконавчої служби міста Кременчук Головного територіального управління юстиції у Полтавській області, Головного управління Державної казначейської служби України в Полтавській області, треті особи: публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль», ОСОБА_2 , про застосування наслідків правочину, визнаного недійсним. 
ОПИСОВА ЧАСТИНА
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У червні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом до Автозаводського ВДВС м. Кременчук ГТУЮ у Полтавській області, ГУ Державної казначейської служби України у Полтавській області про стягнення коштів у сумі 230 053 грн. 
 
В обґрунтування позову посилався на те, що вказані кошти були сплачені органу ДВС його дружиною ОСОБА_3 , яка перемогла на прилюдних торгах 14 липня 2010 року з реалізації належного ОСОБА_2 іпотечного майна - частини житлового будинку (квартири 2) за адресою: АДРЕСА_2 . У подальшому, прилюдні торги та їх результати з реалізації вказаного іпотечного майна, протокол з проведення прилюдних торгів, акт державного виконавця щодо реалізації предмету іпотеки, свідоцтво про придбання майна з прилюдних торгів на ОСОБА_3 та свідоцтво про право на спадщину за законом, видане на його ім`я у судовому порядку були визнані недійсними, витребувано від нього вказане нерухоме майно, на яке визнано право власності за ОСОБА_2 у порядку повернення з чужого незаконного володіння.
 
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
 
Рішенням Автозаводського районного суду міста Кременчука Полтавської області від 19 грудня 2017 року, яке залишено без змін постановою Апеляційного суду Полтавської області від 31 травня 2018 року, позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з Автозаводського ВДВС м. Кременчук ГТУЮ у Полтавській області на користь ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 230 053 грн в порядку застосування наслідків недійсного правочину. Вирішено питання про стягнення судового збору.
 
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що кошти в сумі 230 053 грн, сплачені ОСОБА_3 за недійсним правочином, підлягають поверненню позивачеві ОСОБА_1 , як спадкоємцю після померлої дружини ОСОБА_3 , Автозаводським ВДВС м. Кременчук ГТУЮ у Полтавській області, який у даному випадку є продавцем нерухомого майна.
 
Короткий зміст вимог касаційних скарг 
 
У касаційній скарзі, поданій у липні 2018 року до Верховного Суду, Автозаводський ВДВС м. Кременчук ГТУЮ у Полтавській області, посилаючись на порушення норм матеріального права просить скасувати рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції, а справу направити на новий розгляд.
 
У касаційній скарзі, поданій у липні 2018 року до Верховного Суду, ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», посилаючись на порушення норм матеріального права та неправильне застосування норм процесуального права просить скасувати рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції, ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.
 
Рух справи в суді касаційної інстанції 
 
Ухвалою Верховного Суду від 10 вересня 2018 року відкрито касаційне провадження у зазначеній справі за касаційною скаргою ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та витребувано її з Автозаводського районного суду міста Кременчука Полтавської області.
 
Ухвалою Верховного Суду від 10 вересня 2018 року відкрито касаційне провадження у зазначеній справі за касаційною скаргою Автозаводського ВДВС м. Кременчук ГТУЮ у Полтавській області.
 
02 липня 2020 року справу розподілено колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в складі Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Фаловської І. М.
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи осіб, які подали касаційні скарги 
 
Касаційна скарга Автозаводського ВДВС м. Кременчук ГТУЮ у Полтавській області мотивована тим, що судами попередніх інстанцій не повно досліджено обставини справи. Заявник зазначає, що позивачем обрано неправильний спосіб захисту, оскільки право вимоги визнання недійсності правочину мають лише учасники правочину. Кошти від реалізації майна були перераховані банку, а тому і повертати має банк.
 
Касаційна скарга ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» мотивована тим, що судами попередніх інстанцій не повно досліджено обставини справи. Заявник зазначає, що на час відкриття спадщини права вимоги повернення коштів позивач не мав, а тому безпідставним є стягнення цих коштів з органу ДВС.

Відзиви на касаційні скарги 
 
У жовтні 2018 року ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» засобами поштового зв`язку подало до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу у якому просить залишити касаційну скаргу Автозаводського ВДВС м. Кременчук ГТУЮ у Полтавській області без задоволення. 
 
У листопаді 2018 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду відзиви на касаційні скарги у яких просить залишити касаційні скарги Автозаводського ВДВС м. Кременчук ГТУЮ у Полтавській області та ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» без задоволення. 
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Судом встановлено, що 14 липня 2010 року філією № 17 ПП «НИВА-В.Ш.» були проведені прилюдні торги з реалізації предмета іпотеки - частини житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 , переможцем у яких була визнана  ОСОБА_3 , та яка у повному об`ємі сплатила організаторам торгів кошти за придбане майно, а саме: кошти в сумі 7 013,97 грн на поточний рахунок ПП «НИВА-В.Ш.»; кошти в сумі 230 053,00 грн були сплачені на рахунок Автозаводського ВДВС Кременчуцького міського управління юстиції; кошти в сумі 126,03 грн були сплачені на рахунок ПП «НИВА-В.Ш.»; кошти в сумі 807,00 грн були сплачені на рахунок Філії 17 ПП «НИВА-В.Ш.».
 
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла. Єдиним спадкоємцем першої черги після померлої дружини є ОСОБА_1 , який отримав свідоцтво про право на спадщину, що складається з 1/2 частини житлового будинку з господарськими будівлями АДРЕСА_2 , видане приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Полтавської області Прокопом О. Е., зареєстроване в реєстрі за № 3843.
 
Рішенням Автозаводського районного суду міста Кременчука Полтавської області від 20 червня 2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 29 вересня 2014 року,  визнано недійсними прилюдні торги від 14 липня 2010 року, проведені філією № 17 ПП «НИВА-В.Ш.» та їх результати з реалізації предмета іпотеки - частини житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 ; протокол філії 17 ПП «НИВА-В.Ш.» від 14 липня 2010 року  № 1710052-1 з проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна -предмета іпотеки - частини житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 ; акт державного виконавця Автозаводського ВДВС Кременчуцького міського управління юстиції Братчун О. О. від 22 липня 2010 року, затверджені в.о. начальника Автозаводського ВДВС Кременчуцького міського управління юстиції Ляш О. В. щодо реалізації предмета іпотеки - частини житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 , що складається з житлового будинку літ. А, а, ап, а1, а3, загальною площею 69,3 кв. м, житловою площею 34,8 кв. м, літня кухня літ. Б, вбиральня літ. В, огорожа № 2, 4, 5, замощення ІІІ, літня кухня літ. Б1, навіс літ. Л, розташованих на земельній ділянці площею 1118 кв. м; свідоцтво про придбання майна з прилюдних торгів серія ВРА № 329178 від 13 серпня 2010 року, посвідчене приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Остаховою О. Г., зареєстроване в реєстрі за № 2859, про право власності ОСОБА_3 на нерухоме майно, що складається з: частини житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 69,3 кв. м, житловою площею 34,8 кв. м, та в цілому складається з частини (квартири № 2 ) житлового будинку літ. А, а, ап, а1, а3, літня кухня літ. Б, вбиральня літ. В, огорожа № 2, 4, 5, замощення ІІІ, літня кухня літ. Б1, навіс літ. Л, розташованих на земельній ділянці площею 1118 кв. м; свідоцтво про право на спадщину за законом , серія ВТА № 255663 , від 05 жовтня 2012 року, посвідчене приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Прокопом О. Е. по спадковій справі № 10/2012, зареєстроване в реєстрі за № 3843, видане ОСОБА_1 як спадкоємцю ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , на спадщину, яка складається з: 1/2 (однієї другої) частини житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 161,8 кв. м, житловою площею 86,3 кв. м та який в цілому складається з: житлового будинку літ. А, а, а1, а3, ап, загальною площею 161,8 кв. м, житловою площею 86,3 кв. м, літня кухня літ. Б, Б1, б, вбиральня літ. В, сараю літ. Д, літнього душу літ. Ж, вбиральні літ. З,  навіс літ. Л, вимощення літ. І, вимощення ІІІ, ями вигрібної літ. ІІ, колодязя літ. К, колодязя літ. К1, огорожа № 1-5; витребувано від ОСОБА_1 , як спадкоємця померлої ОСОБА_3 , частину житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 , з господарськими будівлями загальною площею 69,3 кв. м, житловою площею 34,8 кв. м, та в цілому складається з частини (квартири №  2) житлового будинку літ. А, а, ап, а1, а3, літня кухня літ. Б, вбиральня літ. В, огорожа № 2, 4, 5 , замощення ІІІ, літня кухня літ. Б1, навіс літ. Л; визнано за ОСОБА_2 у порядку повернення з незаконного володіння право власності на частину житлового будинку (квартиру № 2) з господарськими будівлями, що знаходяться на АДРЕСА_2 .
 
Сплачені ОСОБА_3 на рахунок Автозаводського ВДВС Кременчуцького МУЮ кошти в сумі 230 053,00 грн не повернуті ні ОСОБА_3 , ні ОСОБА_1 .
 
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА 
 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі - Закон № 460-ІХ).
 
Відповідно до пункту 2 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 460-ІХ касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
 
Отже, розгляд касаційних скарг у цій справі здійснюється у порядку, визначеному ЦПК України в редакції, яка була чинною станом на 07 лютого 2020 року.
 
Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційних скарг, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційні скарги підлягають залишенню без задоволення, а оскаржувані рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
 
Згідно із статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
 
Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
 
Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).
 
Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).
 
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
 
Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
 
За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
Відповідно до частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог чинності правочину є підставою недійсності відповідного правочину.
 
Згідно з частинами другою та третьою статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Загальним правовим наслідком недійсності правочину (стаття 216 ЦК України) є реституція, яка застосовується як належний спосіб захисту цивільного права та інтересу за наявності відносин, які виникли в зв`язку з вчиненням особами правочину та внаслідок визнання його недійсним.
 
При цьому правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи» (статті 215, 216 ЦК України).
 
З огляду на зазначені приписи, правила статей 15, 16 ЦК України, а також статей 1, 2-4, 14, 215 ЦПК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб`єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.
 
Таким чином, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.
 
Вказана правова позиція зазначена у постанові Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі № 638/6137/17 (провадження № 61-22478св19).
 
Згідно частин першої та другої статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною.
 
У постанові Верховного Суду України від 18 листопада 2015 року у справі № 6-1884цс15 зроблено висновок, що: «наслідком визнання результату прилюдних торгів, яким фактично є оформлений у вигляді протоколу про результати торгів договір купівлі-продажу, недійсним є повернення сторін договору купівлі-продажу - продавця і покупця - до первісного стану, тобто реституція як спосіб захисту, що характерний для зобов`язальних відносин. Відповідно до пункту 4.14 Тимчасового положення про порядок проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна торги закінчуються підписанням протоколу про результати торгів, який має силу договору. Вирішуючи питання про те хто є продавцем за укладеним за результатами торгів договором необхідно виходити з умов договору, що укладається між ДВС та спеціалізованою організацією. У випадку якщо на підставі укладеного спеціалізованою організацією з відділом ДВС договору ця організація під час укладення на торгах договору виступає представником відділу ДВС, то стороною такого договору, а відтак і продавцем, є ДВС. Якщо ж спеціалізована організація виступає на торгах від власного імені на підставі укладеного з відділом ДВС договору, який за своїм змістом є договором комісії, то стороною такого договору, а відтак і продавцем, є спеціалізована організація». Аналогічний за змістом висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 12 жовтня 2016 року у справі № 6-1981цс16 та постанові Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі № 185/259/16-ц.
 
Відповідно до статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
 
Статтею 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
 
Проаналізувавши умови договору № 1710052 від 16 червня 2009 року про надання послуг по організації і проведенню прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, зробив правильний висновок про те, що спеціалізована організація філія 17 ПП «НИВА-В.Ш.» на вказаних торгах не виступала від власного імені, як це передбачено договором комісії, а діяла як представник Автозаводського ВДВС Кременчуцького міського управління юстиції з організації і проведення цих торгів. Виручені кошти від продажу арештованого будинку боржника ОСОБА_2 покупцем ОСОБА_3 були сплачені Автозаводському відділу ДВС Кременчуцького МУЮ.
 
Отже, продавцем арештованого майна за вказаним договором є Автозаводський ВДВС Кременчуцького МУЮ, який і зобов`язаний в даному випадку повернути кошти, сплачені переможцем прилюдних торгів ОСОБА_3 , які визнані недійсними.
 
Оскільки ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , а єдиним спадкоємцем першої черги є її чоловік ОСОБА_1 , суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, прийшов до правильного висновку про стягнення вказаних коштів на його користь.
 
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.
 
Доводи касаційних скарг не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальних частинах рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції, та зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявника з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження суду.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено як статтями 58, 59, 212 ЦПК України у попередній редакції 2004 року, так і статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України у редакції від 03 жовтня 2017 року. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанції, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
 
Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.
 
Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах «Пономарьов проти України», «Рябих проти Російської Федерації», «Нєлюбін проти Російської Федерації») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.
 
Таким чином, наведені в касаційних скаргах доводи не спростовують висновки суду першої та апеляційної інстанції.
 
Вищевикладене свідчить про те, що касаційні скарги є необґрунтованими, а тому не підлягають задоволенню.
 
Висновки за результатами розгляду касаційних скарг
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
З огляду на вищевказане колегія суддів вважає, що касаційні скарги слід залишити без задоволення, а оскаржувані рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції залишити без змін, оскільки доводи касаційних скарг правильних висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційні скарги Автозаводського відділу державної виконавчої служби міста Кременчук Головного територіального управління юстиції у Полтавській області та публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль залишити без задоволення.
 
Рішення Автозаводського районного суду міста Кременчука від 19 грудня 2017 року та постанову Апеляційного суду Полтавської області від 31 травня 2018 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

 
Судді:	А. І. Грушицький   І. В. Литвиненко    І. М. Фаловська