Постанова
Іменем України                                                              
 
15 липня 2020 року 
м. Київ
 
справа № 335/6976/19
провадження № 61-20077св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого   -	Ступак О. В. (суддя-доповідач),	 	
суддів:	Гулейкова І. Ю.,                	Погрібного С. О.,                                   	
                                  Усика Г. І.,                                          Яремка В. В.,                                       
 
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від  26 липня 2019 року у складі судді Крамаренко І. А. та постанову Запорізького апеляційного суду від 17 жовтня 2019 року у складі колегії суддів: Онищенка Е. А., Бєлки В. Ю., Кухаря С. В.,  
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог і рішень судів
 
У червні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Центрального об`єднаного управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя, правонаступником якого є Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, про індексацію грошового зобов`язання та сплату трьох процентів річних. 
 
Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що постановою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 01 червня 2011 року у справі № 2а-1858/11 зобов`язано Управління Пенсійного фонду України в Жовтневому районі м. Запоріжжя, правонаступником якого є відповідач, здійснити перерахунок та виплатити йому державну та додаткову пенсії із 15 вересня 2010 року та продовжувати виплату далі у новому розмірі. Постанова суду набрала законної сили 11 лютого 2013 року. Виконавчий лист у справі видано 17 вересня 2014 року. Відповідач провів виплату на виконання рішення суду 22 грудня 2018 року.
 
Постановою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 20 жовтня 2014 року у справі № 331/7835/14-ц зобов`язано Управління Пенсійного фонду України в Жовтневому районі м. Запоріжжя, правонаступником якого є відповідач, провести та виплатити йому державну та додаткову пенсії за період із 01 квітня 2014 року по дату винесення постанови. Постанова набрала законної сили 23 січня 2015 року. Відповідачем проведено перерахунок державної та додаткової пенсії та нараховані до виплати кошти у сумі 12 351,13 грн. Проте сума заборгованості так і не була виплачена.
 
Посилаючись на те, що відповідач прострочив виконання зобов`язань за зазначеними рішеннями суду, позивач зазначав, що відповідно до положень статті 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) відповідач має виплатити йому суму заборгованості з урахуванням індексу інфляції та трьох процентів річних, що відповідно до розрахунку складає загальну суму у розмірі 79 146,40 грн.
 
Із урахуванням наведених обставин, позивач просив суд стягнути із відповідача на його користь нараховані інфляційні втрати у сумі 57 566,97 грн та три проценти річних у сумі 6 677,02 грн за період із 11 лютого 2013 року по 22 грудня 2018 року на суму заборгованості, нарахованої на виконання постанови Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 01 червня 2011 року, нараховані інфляційні втрати у сумі 13 320,79 грн та три проценти річних у сумі 1 581,62 грн за період із 23 січня 2015 року по 30 квітня 2019 року на суму заборгованості, нарахованої на виконання постанови Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 20 жовтня 2014 року, у загальній сумі 79 146,40 грн.
 
Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 26 липня 2019 року, залишеним без змін постановою Запорізького апеляційного суду від 17 жовтня 2019 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
 
Відмовляючи у задоволенні позову, суди першої та апеляційної інстанцій виходили із того, що спірні правовідносини виникли у зв`язку з невиконанням судових рішень, тому до них не може бути застосована норма статті 625 ЦК України, яка передбачає цивільно-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання. 
 
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи
 
У листопаді 2019 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 26 липня 2019 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 17 жовтня 2019 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову. 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що судами попередніх інстанцій в оскаржуваних судових рішеннях застосовано норму статті 625 ЦК України без урахування висновків щодо застосування вказаної норми у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц, від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц, а також постанові Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 331/6352/16-ц. 
 
У січні 2020 року від Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області надійшов відзив на касаційну скаргу, у якому заявник просить відхилити указану касаційну скаргу та залишити без змін рішення судів попередніх інстанцій, посилаючись на те, що касаційна скарга є необґрунтованою. 
 
Позиція Верховного Суду 
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).
 
Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню із таких підстав.
 
Встановлені судами обставини 
 
Постановою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 01 червня 2011 року у справі № 2а-1858/11 задоволено частково позов ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в Жовтневому районі м. Запоріжжя, внаслідок чого дії Управління Пенсійного фонду України в Жовтневому районі м. Запоріжжя щодо відмови у здійсненні перерахунку пенсії ОСОБА_1 відповідно до вимог, встановлених статтями 50, 54, 67 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» визнано протиправними та зобов`язано відповідача здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 державної пенсії та додаткової пенсії як учаснику ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, інваліду ІІІ групи, починаючи із 15 вересня 2010 року відповідно до статті 50, частини четвертої статті 54, частини третьої статті 67 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» з розрахунку державної пенсії у розмірі шести мінімальних пенсій за віком для непрацездатних громадян та щомісячної додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, з розрахунку 50 відсотків мінімальної пенсії за віком виходячи з розміру мінімальної пенсії за віком, що дорівнює прожитковому мінімум для осіб, які втратили працездатність відповідно до статті 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», з урахуванням різниці, яка була виплачена у цей період, та продовжувати виплату далі у новому розмірі. В іншій частині позовних вимог відмовлено.
 
Постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 11 лютого 2013 року постанову Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 01 червня 2011  року змінено, в абзаці третьому резолютивної частини рішення слова «та продовжувати виплату далі у новому розмірі» виключено. В іншій частині постанова залишена без змін.
 
17 вересня 2014 року за вказаним рішенням суду видано виконавчий лист               № 2-а-1858/11.
 
З виписки карткового рахунку ОСОБА_1 та листа Центрального об`єднаного управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя від 18 жовтня 2018 року   № 641/Б-9 вбачається, що виплата пенсій за рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя у справі № 2а-1858/11 та постанови Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду проведена 22 грудня 2018 року у розмірі 37 961,27 грн. 
 
Постановою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 20 жовтня 2014 року у справі № 331/7835/14, залишеною без змін ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 23 січня 2015 року, визнано протиправними дії Управління Пенсійного фонду України в Жовтневому районі м. Запоріжжя щодо відмови у перерахунку пенсії ОСОБА_1 у розмірах, передбачених статтею 50, частиною четвертою статті 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», та зобов`язано відповідача провести та виплатити ОСОБА_1 перерахунок державної пенсії та додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, відповідно до вимог статті 50, частини четвертої статті 54, частини третьої статті 67 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», а саме державної пенсії - у розмірі шести мінімальних пенсій за віком, додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю - у розмірі 50 відсотків мінімальної пенсії за віком, обрахованих відповідно до частини першої статті 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з урахуванням положень частини третьої статті 67 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», за період із 01 квітня 2014  року до дати винесення постанови включно з урахуванням різниці, яка була виплачена у цей період. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
 
Постановою головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області Морар М. В. від 29 вересня 2015 року виконавчий лист № 2а-331/187/14, виданий 31 березня 2015 року, повернуто стягувачеві. Вказаною постановою встановлено, що боржник виконав рішення суду лише в частині здійснення нарахування за рішенням суду в розмірі 12 351,13 грн, але зазначені грошові кошти не виплачені.
 
Виплата пенсій за постановою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 01 червня 2011 у справі № 2а-1858/11 проведена 22 грудня 2018 року, а за постановою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 20 жовтня 2014 року у справі № 2-а/331/187/14 (331/7835/14-ц) пенсія нарахована, але не виплачена.
 
Нормативно-правове обґрунтування
 
Відповідно до частини першої статті 509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
 
Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. У цій статті визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання. Тобто, дія цієї статті поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, що регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.
 
За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора.
 
Відповідач має грошове зобов`язання перед позивачем, що підтверджує постанова Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 01 червня 2011 року, яка змінена постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 11 лютого 2013 року, та постанова Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 20 жовтня 2014 року, яка залишена без змін ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 23 січня 2015 року, якими відповідачазобов`язано здійснити перерахунок і виплатити позивачу державну та додаткову пенсії. 
 
З огляду на те, що відповідач порушив грошове зобов`язання з перерахунку та відповідно виплати пенсії, у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення у вигляді стягнення інфляційних втрат і трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України.
 
Аналогічний висновок зроблений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц (провадження № 14-68цс18). 

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги 
 
За встановленими у справі обставинами, на виконання рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 01 червня 2011 року, яке змінене постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 11 лютого 2013 року, відповідачем проведено перерахунок пенсії позивача у розмірі 37 961,27 грн. Виплата вказаної суми здійснена 22 грудня 2018 року.
 
На виконання постанови Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 20 жовтня 2014 року, яка залишена без змін ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 23 січня 2015 року, відповідачем проведено перерахунок пенсії позивача у розмірі 12 351,13 грн. Зазначені грошові кошти позивачеві не виплачені.
 
Наведені обставини свідчать про те, що між сторонами виникли грошові зобов`язання, оскільки праву позивача вимагати від відповідача виконання певних дій кореспондує обов`язок відповідача сплатити грошові кошти на користь позивача, а тому до таких відносин підлягає застосуванню положення статті 625 ЦК України. 
 
Вирішуючи спір, суди попередніх інстанцій помилково виходили із того, що зобов`язання, яке виникло у відповідача перед позивачем, не є грошовим з тих підстав, що у судових рішеннях не визначено конкретної суми, вираженої у грошових одиницях, яка підлягає стягненню.
 
Так, незазначення у судових рішеннях конкретної суми не свідчить про відсутність грошового зобов`язання. У таких категоріях справ (зобов`язання здійснити перерахунок нарахованої пенсії) суд не може визначити розмір грошового зобов`язання та зазначити його у резолютивній частині, оскільки зобов`язує здійснити перерахунок, тобто сума не визначена, проте грошове зобов`язання існує.
 
Відмовляючи у задоволенні позову, суди попередніх інстанцій наведеного не врахували, неправильно застосували норми матеріального права та дійшли помилкового висновку про те, що у позивача не виникло право на застосування наслідків порушення відповідачем свого грошового зобов`язання у вигляді стягнення інфляційних втрат і трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України. 
 
Оскільки позивачу відмовлено у задоволенні позову у зв`язку з його безпідставністю, відповідно судами не перевірявся розрахунок трьох процентів річних та інфляційних втрат, зроблений позивачем за період затримки виконання грошового зобов`язання. 
 
На стадії касаційного розгляду справи суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій, та переоцінювати докази у справі з огляду на положення статті 400 ЦПК України.
 
Враховуючи те, що апеляційний суд наділений достатніми процесуальними повноваженнями щодо дослідження доказів та з урахуванням принципу процесуальної економії, Верховний Суд вважає, що справу доцільно направити на новий апеляційний розгляд для усунення зазначених вище порушень. 
 
Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.
 
Відповідно до частини четвертої статті 411 ЦПК України справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. 
 
За викладених обставин оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню із направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Щодо клопотання заявника про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду
 
Крім того, у касаційній скарзі заявник просить направити справу на розгляд Великої Палата Верховного Суду з тих підстав, що ця справа має виключну правову проблему і може слугувати у забезпеченні розвитку права та формування єдиної правозастосовної практики.
 
Зокрема заявник зазначає, що Верховним Судом у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 20 лютого 2019 року у справі № 642/6005/17 та Верховним Судом у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 31 липня 2019 року у справі № 335/10856/16 зроблені різні правові висновки щодо застосування положення статті 625 ЦК України у подібних правовідносинах. 
 
Клопотання про направлення справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду не підлягає задоволенню з таких підстав.
Частиною п`ятою статті 403 ЦПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиною правозастосовної практики.
 
Про передачу справи на розгляд палати, об`єднаної палати або Великої Палати Верховного Суду суд постановляє ухвалу, зокрема, із обґрунтуванням підстав, визначених у частині п`ятій статті 403 цього Кодексу.
 
Виключна правова проблема має оцінюватися з урахуванням кількісного та якісного вимірів. Кількісний ілюструє той факт, що вона наявна не в одній конкретній справі, а у невизначеній кількості спорів, які або вже існують, або можуть виникнути з урахуванням правового питання, щодо якого постає проблема невизначеності. З погляду якісного критерію про виключність правової проблеми свідчать такі обставини, як відсутність сталої судової практики в питаннях, що визначаються як виключна правова проблема; невизначеність на нормативному рівні правових питань, які можуть кваліфікуватися як виключна правова проблема; необхідність застосування аналогії закону чи права; вирішення правової проблеми необхідне для забезпечення принципу пропорційності, тобто належного балансу між інтересами сторін у справі. Метою вирішення виключної правової проблеми є формування єдиної правозастосовної практики та забезпечення розвитку права.
 
Заявником у касаційній скарзі не наведено, у чому саме полягає виключна правова проблема у цій справі, аналіз судової практики, з урахуванням висновків Великої Палати Верховного Суду не свідчить про наявність протилежних і суперечливих судових рішень та глибоких і довгострокових розбіжностей у судовій практиці у справах із аналогічними підставами позову та подібними позовними вимогами.
 
При цьому положеннями статті 403 ЦПК України не передбачено такої підстави для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду як наявність протилежних правових висновків, зроблених у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів з інших палат Касаційного цивільного суду. 
 
Постанови Верховного Суду, на які посилається заявник у клопотанні про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, прийняті вже після сформованого висновку у зазначеній вище постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц, тобто в той час, коли вже існувала судова практика щодо досліджуваного питання. 
Зважаючи на наведене, суд касаційної інстанції не встановив достатніх та обґрунтованих підстав для направлення справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду.
 
Керуючись статтями 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Відмовити ОСОБА_1 у задоволенні клопотання про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду. 
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково. 
 
Постанову Запорізького апеляційного суду від 17 жовтня 2019 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. 
 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

 
Головуючий	О. В. Ступак	
 	   	
Судді:	І. Ю. Гулейков 	
 	   	
 	С. О. Погрібний 	
 	   	
 	Г. І. Усик	
 	   	
 	В. В. Яремко