ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
17 серпня 2020 року           справа №200/1778/20-а 

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі суддів: Арабей Т.Г., Міронової Г.М., Ястребової Л.В. розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 12 травня 2020 року (головуючий суддя І інстанції – Кониченко О.М.), складене в повному обсязі 18 травня 2020 року в м. Слов`янськ Донецької області, у справі № 200/1778/20-а за позовом ОСОБА_1 до Військової частини № НОМЕР_1 Донецького прикордонного загону про визнання бездіяльності протиправною та стягнення коштів, -

                                                        ВСТАНОВИВ:

17 лютого 2020 року до Донецького окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Військової частини № НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , в якій позивач просить суд (з урахуванням уточнень):
-          визнати протиправною бездіяльність Донецькою прикордонного загону (в/ч № НОМЕР_1 ) щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення, компенсації за невикористану додаткову відпустку за період червень 2015 року – вересень 2017 року; 
-          стягнути з ІНФОРМАЦІЯ_1 (в/ч № НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 суму індексації грошового забезпечення за період червень 2015 року - вересень 2017 року у розмірі 65358,06 грн.; 
-          стягнути з ІНФОРМАЦІЯ_1 (в/ч № НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 суму компенсації за невикористану додаткову оплачувану відпустку як учасника бойових дій за 2015 - 2017 роки у розмірі 14 532,84 грн.; 
-          стягнути з ІНФОРМАЦІЯ_1 (в/ч № НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 суму компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати індексації грошового забезпечення у розмірі 18601,80 грн, у зв`язку з порушенням строків виплати компенсації за невикористану додаткову відпустку у розмірі 2 586,85 грн.;
-           стягнути з ІНФОРМАЦІЯ_1 (в/ч № НОМЕР_1 ) па користь ОСОБА_1 суму моральної шкоди у розмірі 1 680,00 грн. (а.с. 1-11,  45-50).
Рішенням  Луганського окружного  адміністративного  суду  від 12 травня 2020 позовні вимоги задоволено частково.
          Визнано протиправною бездіяльність Військової частини № НОМЕР_1 Донецького прикордонного загону щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з грудня 2015 року по вересень 2017 року, компенсації за невикористану додаткову відпустку за період 23 листопада 2015 року по вересень 2017 року.
Стягнуто з Військової частини № НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_1 суму індексації грошового забезпечення за період грудень 2015 року - вересень 2017 року у розмірі 65358,06 грн.
Стягнуто з Військової частини № НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_1 суму компенсації за невикористану додаткову оплачувану відпустку як учасника бойових дій за 2015 - 2017 роки у розмірі 7033,74 грн.
          Зобов`язано Військову частину № НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 суму компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати індексації грошового забезпечення за період грудень 2015 року - вересень 2017 року та за невикористану додаткову відпустку учасника бойових дій за 2015 - 2017 роки.
В задоволенні іншої частини позовних вимог  відмовлено (а.с. 112-119).
Не погодившись із судовим рішенням в частині відмови у задоволені позовних вимог, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив суд скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови, ухвалити рішення, яким стягнути з відповідача суму компенсації за невикористану додаткову оплачувану відпустку як учасника бойових дій за 2015-2017 роки у розмірі 16 077,18 грн. та моральну шкоду у розмірі 1 680,00 грн.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначив, що судом першої інстанції не вірно розраховано суму компенсації за невикористану додаткову оплачувану відпустку як учасника бойових дій за 2015 - 2017 роки, а саме помилково не включено до розрахунку такі складові грошового забезпечення, як грошова винагорода у розмірі 2 988,80 грн. яка виплачувалась щомісяця з лютого 2016 року по день звільнення відповідно до п. 5 ч. 1 постанови КИУ від 22 вересня 2010 року № 889 та винагороду за участь в АТО/ООС у розмірі 3 500,00 грн. (ч. 3 Інструкції № 188 від 18 березня 2016 року).
З посиланням на висновок Верховного Суду у справ 522/2738/17 вказав, що до грошового забезпечення військовослужбовців як об рахункової величини не включаються одноразові додаткові види грошового забезпечення, зокрема, щорічні, щоквартальні, разові додаткові види грошового забезпечення, крім місячних або тих, що виплачуються раз на місяць.
Вважає, що одноденний розмір грошового забезпечення складає 382,79 грн.
Просив врахувати практику Верховного Суду у справах № 826/11679/17, № 822/112/18, № 522/2738/17.
Крім того, зазначив, що судом зроблено невірний висновок щодо відмови у задоволені позовних вимог про стягнення моральної шкоди (а.с. 128-132).
Сторони в судове засідання не викликались, про дату та місце розгляду справи повідомлялись судом належним чином. 
Суд апеляційної інстанції, заслухав доповідь судді-доповідача, перевірив матеріали справи і обговорив доводи апеляційної скарги, перевірив юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідив правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін, з наступних підстав.
Судами першої та апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є громадянином України, про що свідчить паспорт громадянина України серії НОМЕР_2 , ідентифікаційний код НОМЕР_3 , місце реєстрації, згідно паспортних даних: АДРЕСА_1 . (а.с. 12-15).
Є учасником бойових дій (а.с. 16)
З 03 червня 2015 року до 27 вересня 2017 року позивач проходив військову службу в ІНФОРМАЦІЯ_3 .
05 листопада 2019 року на адресу відповідача позивачем була направлена заява про надання копій розрахункових листів про нараховане та виплачене грошове забезпечення за увесь період проходження військової служби в Донецькому прикордонному загоні, а також довідку-розрахунок сум індексації грошового забезпечення.
У відповіді від 08 листопада 2019 року № 11-9351 відповідачем надано інформацію про те, що індексація грошового забезпечення не проводилась, однак не надано розрахункових листів про нараховане та виплачене грошове забезпечення (а.с. 18).
14 січня 2020 на адресу відповідача направлено адвокатський запит за наданням довідки про нараховане та виплачене позивачу грошове забезпечення, про додаткові оплачувані відпустки за період служби позивача.
У наданій відповідачем довідці від 17 січня 2020 року № 84 повідомлено, що додаткові відпустки із збереженням заробітної плати позивачу за 2015, 2016, 2017 роки не надавались. Також надані відомості про грошове забезпечення позивача за 2015-2017 роки (а.с. 20-22)
Позивач вважає бездіяльність відповідача щодо не нарахування та невиплати сум індексації грошового забезпечення позивачу за період служби та невиплату компенсації за невикористані додаткові оплачувані відпустки при звільненні протиправною та просить стягнути їх з відповідача.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.
В межах апеляційної скарги спірним є порядок обчислення компенсації за невикористану додаткову оплачувану відпустку як учасника бойових дій за 2015 - 2017 роки (в частині не включення до розрахунку денного грошового забезпечення щомісячної грошовою винагороди та винагороди за участь в АТО/ООС) та правомірність відмови у задоволені позовних вимог про стягнення моральної шкоди.
Суд апеляційної інстанції погоджується з рішенням суду першої інстанції (в межах апеляційної скарги) з наступних підстав. 
Принцип верховенства права є складною конструкцією, яка містить ряд обов`язкових елементів, зокрема: законність; юридичну визначеність; заборону свавілля; доступ до правосуддя, представленого незалежними та безсторонніми судами; дотримання прав людини; заборону дискримінації та рівність перед законом. Недотримання хоча б одного з названих елементів публічною адміністрацією означатиме порушення нею принципу верховенства права.
Будь-який необґрунтований неоднаковий підхід законом заборонений, і всі особи мають гарантоване право на рівний та ефективний захист від дискримінації за будь-якою ознакою - раси, кольору шкіри, статі, мови, релігії, політичних та інших переконань, національного чи соціального походження, власності, народження чи іншого статусу.
Відповідно до частини першої статті 2 Закону України від 25 березня 1992 року № 2232-ХІІ «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі - Закон № 2232-XII) військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.
Згідно із пунктом 12 статті 12 Закону України від 22 жовтня 1993 року № 3551-XII «Про статус ветеранів війни, гарантії  їх соціального захисту» (далі - Закон № 3551-ХІІ) учасникам бойових дій надаються такі пільги, як використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.
Статтею 4 Закону України від 05 листопада 1996 року № 504/96-ВР «Про відпустки» (далі - Закон № 504/96-ВР) передбачено такі види щорічних відпусток: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу зі шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.
Відповідно до статті 16-2 Закону № 504/96-ВР учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», особам, реабілітованим відповідно до Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка зі збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік. 
Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» 20 грудня 1991 року № 2011-XII,відповідно до Конституції України, визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.
Відповідно до ч. 8 ст. 10-1 Закону України № 2011-XII, військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України "Про відпустки". Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.
Згідно абз. 3 ч. 14 ст. 10-1 Закону України № 2011-XII, у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.
Відтак, право позивача на компенсацію додаткової відпустки із збереженням заробітної плати позивачу за 2015, 2016, 2017 роки не є спірним.
Щодо обчислення суми компенсації в частині не включення до розрахунку одноденного грошового забезпечення щомісячної грошової винагороди суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
Інструкція про розміри і порядок виплати щомісячної додаткової грошової винагороди військовослужбовцям Державної прикордонної служби України, затвердженої Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 02 лютого 2016 року  № 73 визначає порядок та умови виплати особам офіцерського складу, особам рядового, сержантського і старшинського складу, які проходять військову службу за контрактом та займають посади в Держприкордонслужбі, регіональних управліннях Держприкордонслужби, в загонах морської охорони, органах охорони державного кордону (прикордонних загонах, окремих контрольно-пропускних пунктах, авіаційних частинах), в розвідувальному органі Держприкордонслужби, навчальних закладах, науково-дослідних установах, підрозділах спеціального призначення та органах забезпечення Держприкордонслужби, щомісячної додаткової грошової винагороди.
Відповідно до п. 8 вказаної Інструкції винагорода не включається до складу грошового забезпечення, з якого здійснюється обчислення одноразових додаткових видів грошового забезпечення та інших одноразових виплат.
Крім того, на момент звільнення позивача зі служби був чинним Наказ Адміністрації Державної прикордонної служби України «Про затвердження Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Державної прикордонної служби України» від 20 травня 2008 року № 425, яким визначено порядок, умови та розміри виплати грошового забезпечення військовослужбовцям, які займають посади в спеціально уповноваженому центральному органі виконавчої влади у справах охорони державного кордону (Адміністрації Державної прикордонної служби України), територіальних органах спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади у справах охорони державного кордону (регіональних управліннях Державної прикордонної служби України), Морській охороні, яка складається із загонів морської охорони, органах охорони державного кордону (прикордонних загонах, окремих контрольно-пропускних пунктах, авіаційних частинах), розвідувальному органі спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади у справах охорони державного кордону, навчальних закладах, науково-дослідних установах, підрозділах спеціального призначення та органах забезпечення Державної прикордонної служби України.
При розбіжності між загальним і спеціальним нормативно-правовим актом перевага надається спеціальному. При цьому загальні норми можуть застосовуватися субсидіарно, тобто, в тих випадках, коли спірні правовідносини не врегульовані нормами спеціального законодавства або врегульовані не повністю.
Можливість субсидіарного застосування загальних правових норм до відносин публічної служби, як правило, закріплена у спеціальному законі, що регулює такий вид публічної служби. Подібна законодавча техніка спрямована на усунення прогалин у правовому регулюванні. 
Відповідно до п. 4.9.10. Інструкції № 425, грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, провадиться, виходячи з місячного розміру грошового забезпечення, право на отримання якого має військовослужбовець відповідно до чинного законодавства, на день звільнення з військової служби. При цьому одноденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення місячного розміру грошового забезпечення на 30 календарних днів.
Відповідно до п. 1.2. Інструкції № 425, до складу місячного грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати та премія);штатна посада - посада, визначена у штаті органу Держприкордонслужби, статус якої визначається встановленим за нею найвищим військовим званням і посадовим окладом.
Відтак, включення до розрахунку одноденного грошового забезпечення щомісячної грошової винагороди не передбачено вищевказаними Інструкціями.
Посилання позивача на практику Верховного Суду у справах № 826/11679/17, № 822/112/18, № 522/2738/17, № 822/2738/17 суд апеляційної інстанції не приймає, оскільки предмети позовів не є тотожними, Верховний Суд розглядав питання щодо виплати одноразового грошового забезпечення при звільненні.
Щодо винагороди за участь в антитерористичній операції, суд апеляційної інстанції  зазначає, що її виплата врегульована постановою Кабінету Міністрів України від 4 червня 2014 року №158 «Про перерозподіл деяких видатків державного бюджету, передбачених Міністерству фінансів на 2014 рік, та виділення коштів з резервного фонду державного бюджету», постановою Кабінету Міністрів України від 31 січня 2015 року №24 «Про особливості виплати винагород військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу в особливий період та під час проведення антитерористичних операцій» та прийнятим на її виконання Порядку та умов виплати винагород військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу та резервістам, механізм підтвердження виконання окремих завдань під час безпосередньої участі у воєнних конфліктах чи антитерористичній операції, інших заходах в умовах особливого періоду, затвердженого наказом Міністерства оборони України №49.
Аналіз наведених нормативно-правових актів свідчить про те, що винагорода за участь в антитерористичній операції є додатковою виплатою військовослужбовцям, яких залучено до участі у ній. При цьому, виплата винагороди залежить від певних умов та лише в означений період, а також під час безперервного перебування на стаціонарному лікуванні після отриманих у такий період поранень (контузії, травми, каліцтва). 
Тобто, така виплата не є постійною і не має систематичний характер, а її розмір залежить як від днів участі в антитерористичній операції так і від виконаних завдань, що визначається наказом командира.
Таким чином, винагорода за участь в антитерористичній операції не має систематичного характеру, є тимчасовою виплатою для тих військовослужбовців, які залучені до участі у ній, вона залежить від певних обставин, її розмір не є фіксованим, а виплата не є щомісячною, у зв`язку з чим така винагорода не є щомісячним додатковим видом грошового забезпечення, який є складовим елементом грошового забезпечення, з якого обчислюється одноденне грошове забезпечення.
За таких обставин, позивач дійшов помилкового висновку, що суми грошової винагороди за участь в антитерористичній операції відносяться до складу грошового забезпечення військовослужбовців.
Відповідно до наданої позивачем архівної відомості з січня 2017 року по грудень 2017 року, в місяці звільнення позивачу нараховано 12297,80 грн.
Для розрахунку одноденного розміру грошового забезпечення до складу місячного грошового забезпечення включаються: посадовий оклад - 740 грн., оклад за військовим званням - 50 грн., вислуга років - 79 грн., надбавка за виконання особливо - важливих завдань - 869,00 грн., надбавка за особливі умови служби - 111 грн., премія - 3145 грн., всього - 4994 грн.
Враховуючи викладене, одноденний розмір грошового забезпечення складає:                      4994 грн./30 днів = 167,47 грн.
Враховуючи середньоденний розмір грошового забезпечення сума компенсації за невикористану відпустку учасника бойових дій, що підлягає виплаті позивачу становить: 167,47 грн.*42 дні = 7033,74 грн.          Суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо обчислення компенсації за невикористану відпустку учасника бойових дій.
Щодо вимог позивача про стягнення моральної шкоди, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
Відповідно до положень Конституції України, ЦК України та законів України, фізичні та юридичні особи мають право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди, завданої внаслідок порушення їхніх прав, свобод та законних інтересів.
За змістом статей 23 та 1167 Цивільного кодексу України особа має право на   відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.
Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок душевних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Відповідно до підпункту 2 частити третьої статті 23 Цивільного кодексу України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають додаткових зусиль для організації свого життя.
Аналогічні положення містяться в п. 13 Постанови Пленуму Верхового Суду України від 31 березня 1995 року № 4 “Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди”.
Згідно з абз. 2 п. 5 Постанови Пленуму Верхового Суду України від 31 березня 1995 року № 4 “Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди” обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
За приписами частини 5 статті 21 Кодексу адміністративного судочинства України вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше вимоги про відшкодування шкоди вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.
Зі змісту цієї норми випливає, що в такому порядку розглядаються адміністративним судом вимоги про відшкодування як матеріальної, так і моральної шкоди. Основною умовою такого розгляду є те, щоб така вимога була заподіяна (похідною) протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин і якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір.   
Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.
Суд апеляційної інстанції враховує, що в матеріалах справи відсутні докази в обґрунтування розміру заявленої до відшкодування моральної шкоди у розмірі 1 680,00 грн.
Таким чином, суд приходить до висновку, що вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди у розмірі 1 680,00 грн. задоволенню не підлягають, оскільки позивачем не доведено обставин і підстав, які зумовлюють наявність моральної шкоди, так як, позивачем не надано жодних змістовних обґрунтувань та належних доказів заподіяння йому моральної шкоди, розрахунок зазначеної суми, якими діями відповідача були спричинені моральні страждання, які зажадали здійснення додаткових заходів для отримання необхідної інформації, окрім позовної заяви до суду.
Отже позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню, оскільки суд прийшов до висновку щодо відмови у відшкодуванні моральної шкоди.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.
В іншій частині рішення суду першої інстанції не оскаржувалось.
Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).
Відповідно до положень ч.1 ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду – без змін, якщо визнає, що суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін, оскільки суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а  доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.  
Керуючись статтями 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -    
                                               
                                                         ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1  - залишити без задоволення.
Рішення Донецького окружного адміністративного суду 12 травня 2020 року – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню крім  випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України .
Повне судове рішення складено 17 серпня 2020 року.
     
  Судді                                                                                        Т.Г.Арабей 
                                                                                                      Г.М. Міронова
                                                                                                      Л.В. Ястребова