Постанова                                                
іменем України
8 вересня 2020 року
м. Київ
справа № 521/6674/17
провадження № 51-6310км18
 
Верховний Суд колегією суддів Першої  судової палати Касаційного кримінального суду  у складі:
головуючого                                     ОСОБА_1 ,
суддів                                                 ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора                                       ОСОБА_5 ,
в режимі відеоконференції                                            
захисника                                        ОСОБА_6 ,
засудженого                                   ОСОБА_7 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_7 – ОСОБА_6 на вирок Малиновського районного суду м. Одеси від 28 листопада 2017 року та ухвалу Одеського апеляційного суду від 26 березня 2020 року в кримінальному провадженні, відомості щодо якого внесенодо Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12016160470003535, за обвинуваченням
 
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Михайлівка Саратського району Одеської області, жителя АДРЕСА_1 , неодноразово судимого, 
 
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2                      статті 187 Кримінального кодексу України (далі — КК), 

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами 
першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Малиновського районного суду м. Одеси від 28 листопада 2017 року ОСОБА_7 засуджено за частиною 2 статті 187 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років з конфіскацією всього майна, яке є його власністю. 
Постановлено стягнути із ОСОБА_7 на користь ОСОБА_8 19 425 грн у рахунок відшкодування матеріальної шкоди, 10 000 грн — моральної шкоди. 
На підставі частини 5 статті 72 КК  ОСОБА_7 зараховано у строк покарання строк попереднього ув`язнення з 17 березня по 20 червня 2017 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі та з 21 червня 2017 року по дату вступу вироку в законну силу з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.
 
Апеляційний суд Одеської області ухвалою від 5 квітня 2018 року вирок залишив без зміни.
Постановою Верховного Суду від 14 березня 2019 року скасовано ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 5 квітня 2018 року щодо ОСОБА_7 та призначено новий розгляд у суді апеляційної інстанції. 
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 26 березня 2020 року вирок Малиновського районного суду м.Одеси від 28 листопада 2017 року змінено в частині зарахування у строк покарання строку попереднього ув`язнення.
На підставі частини 5 статті 72 КК ОСОБА_7 у строк покарання зараховано строк попереднього ув`язнення з 17 березня 2017 року по 5 квітня 2018 року та                       з 14 березня 2019 року по 26 березня 2020 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі з 6 квітня 2018 року по             13 березня 2019 року з розрахунку один день ув`язнення за один день позбавлення волі.
ОСОБА_7 визнано винуватим у тому, що він 13 серпня 2016 року близько 04:30, перебуваючи біля будинку № 58/2, розташованого на вул. Академіка Філатова в м. Одесі, маючи умисел на відкрите заволодіння майном, що було в сумці  ОСОБА_8 , здійснив напад на потерпілого, застосовуючи насильство, яке є небезпечним для життя і здоров`я потерпілого, завдав йому ударів руками та ногами по голові, заподіявши легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я, та відкрито заволодів його майном загальною вартістю 19 425 грн. 
 
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
 
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_6 , посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, неповноту та відсутність всебічного слідства, відсутність доказів на підтвердження винуватості його підзахисного та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати судові рішення щодо ОСОБА_7 та призначити новий розгляд у суді першої інстанції. 
Обґрунтовуючи свою позицію, захисник зазначає про те, що всі докази у справі сфальсифіковані, його підзахисний вказує безпосередньо на осіб, які вчинили злочин. Суди не врахували суттєвих змін у показаннях потерпілого та не взяли до уваги показання свідка ОСОБА_9 про те, що потерпілий змінив показання під впливом слідства.
Також захисник наполягає на тому, що призначене покарання не відповідає особі його підзахисного, оскільки до кримінальної відповідальності притягнуто невинувату особу.
Заслухавши доповідь судді, доводи захисника, який підтримав свою касаційну скаргу, доводи засудженого, який просив задовольнити касаційну скаргу та думку прокурора, яка заперечувала проти задоволення касаційної скарги і перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга захисника не підлягає задоволенню.
Мотиви Суду.
Відповідно до частини 1 статті 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК) суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального й процесуального права, а також правильність правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Відповідно до вимог статті 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Однак під час касаційного розгляду суд не має права досліджувати докази, тобто фактичні дані, отримані у передбаченому КПК порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження і підлягають доказуванню. 
Зі змісту касаційної скарги захисника убачається, що він заперечує факт вчинення його підзахисним розбійного нападу, стверджуючи про відсутність доказів, які безпосередньо вказують на винуватість особи.
Натомість такі доводи захисника, наведені ним у касаційній скарзі, є неспроможними з огляду на таке.
У результаті перевірки матеріалів кримінального провадження було встановлено, що суд першої інстанції поклав в основу обвинувального вироку належні та допустимі докази, при цьому заслухавши показання потерпілого, свідка та дослідивши письмові докази у кримінальному провадженні, обґрунтовано дійшов висновку про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 187 КК. 
Суд апеляційної інстанції після скасування ухвали Апеляційного суду Одеської області від 5 квітня 2018 року врахував вказівки Верховного Суду, провів судове слідство та, пославшись на показання потерпілого ОСОБА_8 зазначив, що останній без вагань у судовому засіданні вказав на ОСОБА_7 , як на особу, яка завдала йому тілесних ушкоджень, та пояснив, що під час нападу він отримав велику кількість ударів тому вважав, що нападників було декілька, а в подальшому чітко впізнав ОСОБА_7 як на досудовому слідстві, так і під час судового розгляду у судах першої та апеляційної інстанцій.
Свідок ОСОБА_9 , допитана в суді апеляційної інстанції, у своїх показаннях зазначила, що вони з чоловіком біля будинку почули крики та побачивши закривавленого ОСОБА_8 спитали, що трапилось, на що останній повідомив, що його побили та пограбували. Вони викликали карету швидкої допомоги та поліцію, а через декілька днів потерпілий повідомив, що особу нападника  встановили, і він впевнений, що це саме та особа вчинила проти нього злочин.
Також суд апеляційної інстанції на спростування доводів апеляційної скарги захисника, які є аналогічні за змістом до його касаційної скарги, зазначив, що доводи сторони захисту про вчинення розбійного нападу на ОСОБА_8 іншими особами було перевірено відповідно до постанови прокурора Одеської місцевої прокуратури від 2 травня 2018 року (т.2, а.п. 68), дослідженої під час апеляційного розгляду. Кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за №42018160000000106              від 2 лютого 2018 року за ознаками злочину, передбаченого частиною 1 статті 187 КК за заявою захисника ОСОБА_7 – ОСОБА_6 щодо можливого вчинення злочину громадянами ОСОБА_10 та ОСОБА_11 було закрито. Як убачається з матеріалів кримінального провадження, така постанова не була оскаржена.
З постанови старшого слідчого відділу УСБУ в Одеській області майора                      ОСОБА_12 від 29 травня 2019 року убачається, що заяву ОСОБА_7 про притягнення до кримінальної відповідальності прокурорів ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та слідчого Національної поліції ОСОБА_15 за ознаками злочину, передбаченого частиною 2 статті 372 КК, перевірено, кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за №42018160000000535 від 13 червня 2018 року, закрито. При цьому під час проведення слідства було допитано ОСОБА_7 , свідка  ОСОБА_15 , прокурора ОСОБА_14 , які вказали, що порушень під час проведення досудового слідства відносно ОСОБА_7 не виявлено, що докази у кримінальному провадженні здобуто без порушень вимог закону, потерпілий як під час слідства, так і в судовому засіданні вказав на особу винного, також впізнав особу за фотокартками, а працівник ломбарду підтвердив, що ОСОБА_7 здав телефон потерпілого. У кримінальному провадженні відсутні відомості щодо подальшого оскарження вказаної постанови слідчого.
Крім того, апеляційний суд проаналізував належним чином та надав відповідь на доводи захисника щодо визнання неналежним та недопустимим доказом протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 21 вересня 2016 року, зазначивши, що таку слідчу дію проведено без порушень, а проведення впізнання за знімком виключає можливість у подальшому пред`явлення особи для впізнання. При цьому слід зазначити, що відповідно до вказаного протоколу ОСОБА_8 на представлених йому фотознімках впізнав ОСОБА_7 як особу, яка заподіяла йому тілесні ушкодження та пограбувала.
Висловився суд у частині неузгодженості показань потерпілого, на які посилається захисник у своїй касаційній скарзі, зазначивши, що у своїх показаннях потерпілий вказав, що на першочерговому етапі слідства помилявся щодо кількості нападників, такі показання обумовлені кількістю та інтенсивністю ударів, які він отримав, а також його перебуванням у стані алкогольного сп`яніння.
З матеріалів кримінального провадження убачається, що потерпілий давав послідовні та узгоджені показання  на досудовому розслідуванні, під час впізнання особи за фотознімками вказав на ОСОБА_7 як на особу, яка вчинила напад на нього. Крім того під час слухання кримінального провадження у суді апеляційної інстанції потерпілий без вагань вказав на ОСОБА_7 як на особу, яка вчинила кримінальне правопорушення відносно нього. 
Тобто суд апеляційної інстанції належним чином перевірив доводи сторони захисту і поза розумним сумнівом дійшов висновку, що встановлені судом обставини з урахуванням досліджених доказів, вказують на те, що                      ОСОБА_7 є  винним у вчиненні інкримінованого йому злочину. 
Таким чином доводи касаційної скарги про невинуватість ОСОБА_7 у вчиненні розбійного нападу на ОСОБА_8 не знайшли свого підтвердження у ході перевірки матеріалів кримінального провадження судом касаційної інстанції.
З урахуванням зазначеного суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку, що матеріали кримінального провадження містять достатньо доказів на підтвердження винуватості ОСОБА_7 , а тому вимоги захисника щодо скасування судових рішень та відсутності доказів на підтвердження винуватості його підзахисного не заслуговують на увагу.
Невідповідність призначеного покарання особі засудженого захисник обґрунтовує лише його невинуватістю у вчиненні інкримінованого йому злочину та не наводить мотивів щодо його суворості чи несправедливості покарання, а його доводи про те, що до кримінальної відповідальності було притягнуто невинувату особу, не знайшли свого підтвердження.
Враховуючи вищенаведене, колегія суддів погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій, а тому касаційна скарга захисника задоволенню не підлягає.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 438 441, 442 КПК, Суд
ухвалив:
Вирок Малиновського районного суду м. Одеси від 28 листопада 2017 року та ухвалу Одеського апеляційного суду від 26 березня 2020 року щодо засудженого ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 – без задоволення.
Постанова є остаточною й оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                          ОСОБА_2                                     ОСОБА_3