ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«30» червня 2020 року 

м. Харків

справа № 629/1748/20-ц

провадження 22ц/818/3449/20

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 

головуючого -          Бурлака І.В., (суддя-доповідач),
суддів -          Хорошевського О.М., Яцини В.Б.,
за участю секретаря - Колосовської А.Р., 
учасники справи: 
заявник – ОСОБА_1 , представниця заявника – ОСОБА_2 ,
заінтересована особа – Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області в особі Лозівського районного відділу Державної міграційної служби України в Харківській області
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу судді Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 24 квітня 2020 року в складі судді Харабадзе К.Ш.
                    в с т а н о в и в:
У квітні 2020 року ОСОБА_1 , заінтересована особа: Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області в особі Лозівського районного відділу Державної міграційної служби України в Харківській області звернувся до суду з заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, в якій просив встановити факт його постійного проживання на території України станом на 13 листопада 1991 року.

Ухвалою судді Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 24 квітня 2020 року у відкритті провадження у справі – відмовлено.

Не погоджуючись з ухвалою судді Ананьєв К.М. через свого представника подав апеляційну скаргу, в якій просив ухвалу судді скасувати, направити справу для продовження розгляду до Лозівського міськрайонного суду Харківської області.

Зазначив, що положення постанови КМУ № 302, на які посилається суд першої інстанції, застосовуються виключно до громадян України, а до осіб без громадянства та громадян інших держав не застосовуються; що встановлення факту простійного проживання на території України станом на 13 листопада 1991 року йому необхідне для реалізації його безумовного права на підтвердження належності до громадянства.

Відзивів на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції від учасників справи не надходило.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з`явившихся учасників справи, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу  ОСОБА_1 необхідно – залишити без задоволення, ухвалу судді – залишити без змін.

Ухвала судді суду першої інстанції, з висновком якої погоджується судова колегія, мотивована тим, що встановлення юридичного факту постійного проживання на території України не відноситься до компетенції судів, так як має іншу процесуальну процедуру. Разом з тим, заявник зазначену процедуру не пройшов, до належних компетентних органів Управління Державної міграційної служби України не звертався, а тому відсутні підстави для задоволення заяви.

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_1 , заінтересована особа: Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області в особі Лозівського районного відділу Державної міграційної служби України в Харківській області звернувся до суду з заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, в якій просив встановити факт його постійного проживання на території України станом на 13 листопада 1991 ІНФОРМАЦІЯ_1 .

У заяві ОСОБА_1 вказав, що він народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Ташкент Узбекської РСР, де він закінчив середню школу та навчався в училищі, а також вперше отримав паспорт громадянина СРСР, який наразі втрачено.

Зазначив, що в період з 1986 року по 1988 року він проходив строкову службу в лавах Радянської Армії, а після повернення, у 1989 році, переїхав до України в Одеську область та з цього часу він територію України не залишав, постійно проживаючи та працюючи в Україні.

Вказав, що встановлення факту постійного проживання на території України станом на 13 листопада 1991 року йому необхідне для підтвердження його належності до громадянства України та отримання паспорту громадянина України.

Відповідно до положень частини першої та другої статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
Цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку: наказного провадження, позовного провадження (загального або спрощеного), окремого провадження.

Відповідно до частини першої  статті 293 ЦПК України  окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України визначено, що суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Згідно частини 2 статті 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Юридичні факти можуть бути встановлені лише для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав заявника.

Відповідно до частини четвертої  статті 315 ЦПК України  суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо з заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду.

У пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» зазначено, що у порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. 

Для розгляду справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення роз`яснено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте, не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому, закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів.

Отже, справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов:

- факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення. Один і той самий факт для певних осіб і для певної мети може мати юридичне значення, а для інших осіб та для іншої мети - ні;

- встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах;

- заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо);

- чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів.

Визначальною обставиною при розгляді заяви про встановлення певних фактів в порядку окремого провадження є те, що встановлення такого факту не пов`язане з наступним вирішенням спору про право.

У разі, коли буде виявлено, що встановлення підвідомчого судові факту пов`язане з вирішенням спору про право, суд відмовляє в прийнятті заяви до розгляду в порядку окремого провадження, а якщо це буде виявлено під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах.

Підстави та порядок набуття громадянства України регулювалися нормами Закону України «Про громадянство» від 18 січня 2001 року № 2235-ІІІ. 
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 Закону № 2235-ІІІ громадянами України є усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України. 

При цьому, юридичне значення має лише факт постійного проживання на території України дитини, батьків дитини (одного з них) або іншого її законного представника на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) або набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року).

Встановлення факту постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України є підставою для оформлення належності до громадянства України.

Тлумачення статті 315 ЦПК України перелік юридичних фактів, що підлягають встановленню в судовому порядку є невичерпним і у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна чи припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. При цьому не виключається встановлення факту постійного проживання на території України.

Зі змісту заяви ОСОБА_1 вбачається, що він просив встановити факт його постійного проживання на території України станом на 13 листопада 1991 ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В суді апеляційної інстанції представниця заявника підтвердила, що заявник просив встановити факт його постійного проживання на території України станом на 13 листопада 1991 року. Також, пояснила, що він має довідку про звільнення у 2012 році з місць позбавлення волі та трудову книжку, однак, до територіального підрозділу ДМС за місцем фактичного проживання для отримання паспорту він не звертався. 

Враховуючи, що у ОСОБА_1 є наявні документи, які дозволяють йому отримати паспорт громадянина України без судового рішення, судова колегія вважає, що у даному випадку суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо відмови ОСОБА_1 в задоволенні заяви.

Оскільки судове рішення перевіряється в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія визнає, що ухвалу судом постановлено з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

Доводи апеляційної скарги зводяться фактично до переоцінки доказів, що не спростовують висновки суду та не дають підстав вважати, що при розгляді справи судом першої інстанції допущено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат відповідно до статті 141 ЦПК України не вбачається.
Керуючись ст.ст.367, 368, п. 1 ч. 1 ст.375, ст. ст. 381 – 384, 389 ЦПК України
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Ухвалу судді Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 24 квітня 2020 року – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий                                                            І.В. Бурлака

Судді                                                                 О.М. Хорошевський

                                                                       В.Б. Яцина

Повний текст постанови складено 06 липня 2020 року.