ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4891/20 Справа № 185/2794/19 	  	Суддя у 1-й інстанції - Шаповалова І. С. Суддя у 2-й інстанції - Каратаєва Л. О.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 червня 2020 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого – Каратаєвої Л.О.
 
суддів – Ткаченко І.Ю., Деркач Н.М.,
 
розглянувши у спрощеному позовному провадженні, без повідомлення учасників справи, в місті Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 26 червня 2019 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розподіл сумісного майна подружжя у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розподіл сумісного майна подружжя , - 

                                В С Т А Н О В И Л А:
       Ухвалою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 26 червня 2019 року заяву представника ОСОБА_1 – ОСОБА_3 про забезпечення зустрічного позову повернуто заявнику (а.с.72-73).
Не погодившись з такою ухвалою, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просив ухвалу суду скасувати, матеріали за заявою про забезпечення зустрічного позову направити в суд першої інстанції для розгляду згідно вимог ЦПК України (а.с.76-78).
В апеляційній скарзі позивачі просять скасувати ухвалу суду першої інстанції та вирішити питання щодо забезпечення позову по суті посилаючись на те, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що позивачами не сплачений судовий збір за подачу заяви про забезпечення позову, оскільки судовий збір було сплачено та квитанція про сплату судового збору була долучена до заяви про забезпечення позову.
Відзив на апеляційну скаргу не подавався.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою I розділу V ЦПК України.
За пунктом 6 ч. 1 ст. 353 ЦПК України окремо від рішення суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції щодо повернення заяви позивачеві (заявникові).
Згідно з ч. 2 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в п. 1, 5, 6, 9, 10, 14,19, 37 – 40 ч.1 ст.353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Враховуючи те, що в апеляційному порядку оскаржується ухвала щодо повернення заяви позивачу, розгляд апеляційної скарги здійснюється в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
Судом першої інстанції встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що у березні 2019 року ОСОБА_2 до суду з позовом до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя.
24 травня 2019 року через канцелярію суду подано зустрічну позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розподіл сумісного майна подружжя.
26 червня 2019 року через канцелярію суду подано заяву представника позивача за зустрічним позовом ОСОБА_1 – адвоката Остапулі Наталії Петрівни про забезпечення зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розподіл сумісного майна подружжя у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розподіл сумісного майна подружжя, в якій просить суд забезпечити позов шляхом накладення арешту на побутову техніку та предмети домашнього вжитку, яке знаходиться в квартирі АДРЕСА_1 на загальну суму 172300 гривень.
Постановляючи ухвалу про повернення заявнику заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив із того, що в заяві не обґрунтовано та доданими документами не підтверджено належність майна, на яке заявник просить накласти арешт та не підтверджено, що саме визначений ним перелік майна знаходиться в квартирі, а також не обґрунтовано його вартість. Тобто заява не відповідає вимогам ст. 151 ЦПК України.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.
Відповідно до ч.1 ст. 149 ЦПК, суд за заявою учасника справи має право вжити заходи забезпечення позову, передбачені ст.150 ЦПК.
Вимоги до форми і змісту заяви про забезпечення позову наведені у ст. 151 ЦПК України.
Згідно ч. 1 ст. 151 ЦПК України, заява про забезпечення позову повинна містити: п. 3) предмет позову та обґрунтування необхідності забезпечення позову; 7) інші відомості, потрібні для забезпечення позову.
Відповідно до роз`яснень Постанови Пленуму Верховного суду України від 22.12.2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися зокрема в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, дані про особу відповідача, а також відповідного виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовними вимогами тощо.
Заходи забезпечення позову повинні відповідати заявленим вимогам, тобто повинні бути безпосередньо пов`язаними з предметом спору, бути співмірними заявленим вимогам, необхідними і достатніми для забезпечення виконання судового рішення.
У заяві про забезпечення не обґрунтовано та доданими документами не підтверджено належність майна, на яке заявник просить накласти арешт та не підтверджено, що саме визначений ним перелік майна знаходиться в квартирі АДРЕСА_1 , а також не обґрунтовано його вартість.
Таким чином, через невідповідність заходів забезпечення позову заявленим вимогам, суд позбавлений можливості перевірити обсяг позовних вимог та їх співмірність із заявленим забезпеченням позову.
Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно із ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.
Суд наголошує, що судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України.
Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін.
Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Відповідно до ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
У ч. 1, 2, 8 ст. 83 ЦПК України визначено, що сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.
При зверненні до суду із заявою про забезпечення позову заявник зазначає, що в подальшому відповідачка (за зустрічним позовом) може розпорядитися спірним майном, однак доказів наміру не надав. Отже саме по собі припущення позивача не є переконливим доказом, який свідчить про вчинення відповідачем дій, спрямованих на реалізацію спірного майна чи підготовчі дії до такої реалізації.
Також погоджується апеляційний суд з висновком районного суду про те, що позивачем не зазначені індивідуальні характеристики рухомого майна, наявні на речах ідентифікуючих характеристик (марка, модель, рік випуску, серійний номер, колір, тощо), що фактично унеможливлює вирішення питання про заборону відчуження такого майна.
Доводи апеляційної скарги про те, що в поданій заяві міститься достатня інформація щодо майна є безпідставними, оскільки перелічене рухоме майно не містить індивідуальних ознак, які б відрізняли їх від однорідних речей.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Колегія суддів приходить до переконання, що оскаржувана ухвала постановлена з додержанням вимог процесуального права, тому її слід залишити в силі. Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують. Підстав для скасування ухвали з мотивів, наведених у апеляційній скарзі, не встановлено.
Ураховуючи наведене апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін.
Керуючись ст. 259, 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів, -
П О С Т А Н О В И Л А :
       Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
       Ухвалу Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 26 червня 2019 року - залишити без змін.
       Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
       Повне рішення суду складено 24 червня 2020 року.

       Судді: