ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/14330/19                                                                   Суддя (судді) першої інстанції: Мазур А.С.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  23 липня 2020 року                                                                                            м. Київ

          Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:                      
головуючого - судді            Парінова А.Б., 
суддів:                                  Беспалова О.О.,
                                              Ключковича В.Ю.,
          розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Окружного адміністративного суду м. Києва від 18 вересня 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Лановенко Людмили Олегівни про визнання протиправною та скасування постанови,-
В С Т А Н О В И В:
До Окружного адміністративного суду м. Києва звернулась ОСОБА_1 з позовом до приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Лановенко Людмили Олегівни про визнання протиправною та скасування постанови № 59422863 від 12.07.2019.
Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 13 серпня 2019 даний позов було залишено без руху, у зв`язку з його невідповідністю вимогам КАС України, що визначають вимоги до позовної заяви, а саме ст. 160, 161 КАС України.
Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 18 вересня 2019 року позовну заяву повернуто позивачу у зв`язку з неусуненням недоліків позовної заяви, яку було залишено без руху.
Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просить скасувати оскаржувану ухвалу та повернути справу для продовження розгляду до Окружного адміністративного суду м. Києва.
Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує, зокрема, тим, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що нею подано позовну заяву з пропуском строку на звернення до суду, що мало наслідком неправильне вирішення справи та позбавлення її доступу до правосуддя. 
Відповідачем було подано відзив на апеляційну скаргу відповідно до змісту якого останній зазначає, що заперечує проти доводів апеляційної скарги, вважає їх безпідставними та необґрунтованими. Натомість, стверджує, що судом першої інстанції було правильно встановлено фактичні обставини справи, надано належну правову оцінку дослідженим доказам та прийнято законне і обґрунтоване рішення у відповідності до норм матеріального та з дотриманням норм процесуального права.
У судове засідання учасники судового процесу, які були належним чином повідомлені про дату, час та місце апеляційного розгляду справи, явку уповноважених представників до суду не забезпечили та про причини їх неявки суду не повідомили.
Враховуючи вказані обставини та керуючись приписами п. 2 ч. 1 ст. 311 та ч. 2 ст. 313 КАС України колегія суддів ухвалила здійснити апеляційний розгляд справи у порядку письмового провадження, за наявними у справі матеріалами.
Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, колегія суддів виходить з наступного.
Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, 31 липня 2019 року ОСОБА_1 звернулась до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Лановенко Людмили Олегівни в якому просила суд визнати протиправною та скасувати постанову приватного виконавця виконавчого округу міста Києва № 59422863 від 12.07.2019.
Розглянувши позовну заяву і додані до неї матеріали судом першої інстанції було встановлено, що вона не відповідає вимогам ст. 160 та ст. 161 КАС України, зокрема, у зв`язку з тим, що в тексті позовної заяви позивачем не зазначено коли саме нею було отримано оскаржувану постанову, що позбавляє суд можливості встановити, чи дотримані позивачем строки звернення до суду з даним адміністративним позовом.
З огляду на зазначене, ухвалою Окружного адміністративного суду м.Києва від 13 серпня 2019 року позовну заяву ОСОБА_1 було залишено без руху та запропоновано позивачу усунути виявлені недоліки позовної заяви, зокрема, шляхом подання  до суду письмових пояснень із зазначенням дати отримання оскаржуваної постанови, а у разі пропуску визначеного строку на звернення до суду, заяву про поновлення пропущеного строку з обґрунтуванням поважності причин пропуску, встановленого законом строку.
На виконання вимог вказаної ухвали, позивачем було надано до суду докази ознайомлення її з оскаржуваною постановою, яка надійшла за її місцем роботи 26.07.2019, що пітвержується відміткою підприємства про реєстрацію вхідного документу за № 92, проставленою на оскаржуваному рішенні відповідача.
Повертаючи позовну заяву, суд першої інстанції виходив з того, що надані позивачем на виконання вимог ухвали докази не є належними документами, що підтверджують момент обрахування строку на звернення до суду. Вказаний висновок суду першої інстанції ґрунтується, на тому, що належним доказом надіслання і вручення документу є конверт поштового направлення. Крім того, судом зазначено, що проставлені на документі вхідний номер та дата не дають суду можливості ідентифікувати на яку адресу направлялись вказані документи, ким вони були прийняті та зареєстровані.
З огляду на зазначене суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачем не усунуто недоліки, що є підставою для повернення позовної заяви.
Переглядаючи справу за наявними у ній доказами, перевіряючи законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів зазначає про таке.
Положеннями частини 1 та 2 ст.122 КАС України визначено, що позов може бути подано  в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до вимог ч. 3 ст. 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Так, ст.287 КАС України встановлено особливості провадження у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності органу державної виконавчої служби, приватного виконавця.  Вимогами п. 1 ч. 2  передбачено, що позовну заяву може бути подано до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи інтересів.
Отже, з аналізу наведених норм законодавства вбачається, що вирішальним для визначення строків звернення до адміністративного суду є встановлення факту, коли та за яких обставин позивач дізнався про порушення своїх прав, свобод та інтересів та зміг вчинити дії, направлені на їх відновлення.
Аналогічної правової позиції дотримується і Верховний Суд, про що останнім зазначено у постанові від 21 березня 2019 року у справі 826/5240/18 (адмін.провадження                № К/9901/2222/19).
Як встановлено судом, на виконання вимог ухвали суду від 13 серпня 2019 року позивачем було надано до суду пояснення відповідно до змісту яких, остання зазначає, про порушення своїх законних прав, свобод та інтересів оскаржуваним рішенням вона дізналась після ознайомлення з постановою про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника від 12.07.2019 в день надходження вказаного документу за місцем її роботи 26 липня 2019 року. На підтвердження своїх доводів позивачем було також подано до суду супровідний лист про направлення копії оскаржуваної постанови на адресу ТОВ «ЮНІСОН», а також копію оскаржуваної постанови з відмітками реєстрації вхідної кореспонденції за № 92 від 26.07.2019.
Отже, з огляду на зазначене, колегія суддів приходить до висновку, що позивачем було виконано ухвали суду від 13 серпня 2019 року, а саме, надано у встановлений судом строк письмові пояснення із зазначенням дати ознайомлення з оскаржуваною постанови, а також докази на підтвердження вказаних у поясненнях обставин, що свою чергу надає суду можливість перевірити чи було позивачем дотримано строк звернення до суду з даним позовом.
Разом з тим, колегія суддів критично оцінює висновок суду першої інстанції про те, що належним доказом надіслання і вручення документу може бути лише конверт поштового направлення з відміткою про вручення, якого позивачем до суду не надано.
Так, колегія суддів зазначає, що відповідно до вимог ч. 3 ст. 68 ЗУ «Про виконавче провадження» від  02.06.2016  №  1404-VIII про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника виконавець виносить постанову, яка надсилається для виконання підприємству, установі, організації, фізичній особі, фізичній особі - підприємцю, які виплачують боржнику відповідно заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи.
У свою чергу, приписами ч. 1 ст. 28 вказаного Закону (на яку, зокрема, посилається суд першої інстанції в оскаржуваній ухвалі)  визначено, що копії постанов виконавця та інші документи виконавчого провадження (далі - документи виконавчого провадження) доводяться виконавцем до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам простим поштовим відправленням або доставляються кур`єром, крім постанов про відкриття виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу, повідомлення стягувачу про повернення виконавчого документа без прийняття до виконання, постанов, передбачених  пунктами 1-4 частини дев`ятої статті 71 цього Закону, які надсилаються рекомендованим поштовим відправленням. Боржник вважається повідомленим про початок примусового виконання рішень, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі.
Крім того, відповідно до вимог ч. 5 вказаної норми виконавець або уповноважена ним особа може особисто вручити документи виконавчого провадження сторонам, іншим учасникам виконавчого провадження, також адміністрації підприємства, установи, організації, фізичній особі - підприємцю під розписку.
Отже, з аналізу наведених норм законодавства вбачається, що конверт поштового відправлення не є єдиним доказом вручення отримання документів виконавчого провадження, оскільки виконавчі документи можуть бути доведені до відома сторін шляхом їх вручення під розписку кур`єром або безпосередньо виконавцем чи уповноваженою ним особою. Також, колегія суддів звертає увагу, що рекомендованим поштовим відправленням (тобто з повідомленням про вручення) надсилаються лише наступні документи виконавчого провадження: постанови про відкриття виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу, повідомлення стягувачу про повернення виконавчого документа без прийняття до виконання, постанови, передбачені  пунктами 1-4 частини дев`ятої статті 71 Закону від  02.06.2016  №  1404-VIII.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що належним доказом, який підтверджує факт направлення та отримання позивачем оскаржуваної постанови є ви ключко копія поштового конверту із відміткою про вручення.
Разом з цим, колегія суддів зазначає і про безпідставність висновків суду першої інстанції, що проставлені на документі вхідний номер та дата не дають суду можливості ідентифікувати на яку адресу направлялись вказані документи, ким вони були прийняті та зареєстровані, оскільки згідно з приписами ч. 4 ст. 9 КАС України суд вживає визначені законом заходи, необхідні для з`ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи.
Також, колегія суддів зауважує, що відповідно до вимог ст. 8 КАС України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини. Аналогічна норма закріплена також у ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" відповідно до якої суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Разом з цим, колегія суддів зазначає, що відповідно до практики Європейського суду з прав людини право на розгляд справи означає право особи звернутися до суду та право на те, що його справа буде розглянута та вирішена судом. При цьому, особі має бути забезпечена можливість реалізувати вказані права без будь-яких перепон чи ускладнень. Здатність особи безперешкодно отримати судовий захист є змістом поняття доступу до правосуддя. Перешкоди у доступі до правосуддя можуть виникати як через особливості внутрішнього процесуального законодавства, так і через передбачені матеріальним правом обмеження. Для ЄСПЛ природа перешкод у реалізації права на доступ до суду не має принципового значення.
У свою чергу, Європейським судом з прав людини також вказується про те, що при застосуванні процедурних правил національні суди повинні уникати як надмірного формалізму, який буде впливати на справедливість процедури, так і зайвої гнучкості, яка призведе до нівелювання процедурних вимог, встановлених законом (рішення від 26 липня 2007 року у справі "Walchli v. France", від 8 грудня 2016 року "ТОВ "Фріда" проти України").
Разом з цим, колегія суддів враховує правову позицію Європейського суду з прав людини, викладену у справі "Беллет проти Франції", в якому Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з      аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.
Тобто, з наведеного слідує, що суд не позбавлений можливості ідентифікувати надані позивачем до суду докази після відкриття провадження у справі та у випадку встановлення їх недостовірності або невідповідності дійсним обставинам справи та встановлення факту пропуску позивачем строку звернення до суду з даним позовом, залишити адміністративний позов без розгляду на підставі приписів ст. 240 КАС України.
Крім того, колегія суддів погоджується з доводами апелянта та зазначає, що висновок суду першої інстанції про те, що позивач не усунув недоліки позовної заяви, яку залишено без руху у встановлений строк з наведених в оскаржуваній ухвалі підстав, оскільки в ухвалі про залишення позовної заяви без руху від 13 серпня 2019 року Окружним адміністративним судом не вказувалось позивачу про необхідність надання конкретних доказів на підтвердження дотримання нею строку звернення до суду з даним позовом. Натомість, вказана ухвала містила вимоги лише щодо необхідності подання позивачем до суду письмових пояснень про дотримання нею строку звернення до суду з даним адміністративним позовом, що відповідно, позивачем було виконано.
З огляду на встановлені обставини справи та норми чинного законодавства у їх сукупності та взаємозв`язку, колегія суддів дійшла висновку, що повертаючи позовну заяву з підстав не усунення позивачем недоліків позовної заяви визначених ухвалою про залишення позовної заяви без руху від 13.08.2019 року, суд першої інстанції допустився надмірного формалізму та фактично позбавив позивача гарантованого йому національним та Європейським законодавством права на доступ до правосуддя.
На підставі викладеного, колегією суддів встановлено, що судом першої інстанції було порушено норми процесуального права, що призвело до обмеження права позивача на судовий захист, регламентованого, зокрема, статтею 55 Конституції України та статтею 5 КАС України, а також неправильного вирішення питання про повернення позовної заяви.
Відповідно до ст. 320 КАС України - підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції, зокрема, є неправильне  застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.
Отже, з урахуванням того, що доводи позивача викладені в апеляційній скарзі спростовують висновки суду першої інстанції, що містяться в оскаржуваній ухвалі Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 вересня 2019 року про повернення позовної заяви, колегія суддів вважає за необхідне таку ухвалу скасувати та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Керуючись ст. ст. 122, 272, 287, 308, 311-313, 320-322, 325, 328-329 КАС України суд,
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.
Ухвалу Окружного адміністративного суду м. Києва від 18 вересня 2019 року про повернення позовної заяви - скасувати та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку і строки, визначені статтями 328, 329 КАС України.

Головуючий суддя                                                            А.Б. Парінов

Судді:                                                                                О.О. Беспалов

                                                                                          В.Ю. Ключкович