П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа №  240/1484/20 
Головуючий суддя 1-ої інстанції - Черняхович І.Е.  
Суддя-доповідач -  Біла Л.М.   
14 вересня 2020 року
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:  Білої Л.М. 
суддів:  Курка О. П.  Гонтарука В. М. , 

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 25 травня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області про визнання протиправною відмову, зобов`язання вчинити дії, 
В С Т А Н О В И В :
В лютому 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області, в якому просила:
- визнати протиправною відмову Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області у призначенні та виплаті ОСОБА_1 грошової допомоги у розмірі десяти місячних пенсій на день її призначення, відповідно до пункту 7-1 розділу XV "Прикінцеві положення" Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування";
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області призначити та провести ОСОБА_1 виплату грошової допомоги в розмірі десяти місячних пенсій на день її призначення, відповідно до пункту  7-1 розділу XV "Прикінцеві положення" Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".
Обгрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 зазначила, що оскільки на день досягнення пенсійного віку вона працювала в закладі охорони здоров`я на посаді, яка надавала їй право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пункту "е" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення", та мала страховий стаж роботи на такій посаді понад 30 років, то відповідно до пункту 7-1 розділу XV "Прикінцеві положення" Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" вона має право на отримання грошової допомога у розмірі десяти місячних пенсій станом на день її призначення.
Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 25 травня 2020 року позов задоволено в повному обсязі.
З рішеннями суду першої інстанції відповідач не погодився та звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив його скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.
В обґрунтування власних вимог відповідач посилався на те, що у позивача відсутнє право на грошову допомогу відповідно до пункту 7-1 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», оскільки Державна установа "Житомирський обласний лабораторний центр Міністерства охорони здоров`я України", де вона працювала на день досягнення пенсійного віку, є закладом громадського здоров`я, який не передбачений Переліком закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 04.11.1993 №909.
У відзиві на апеляційну скаргу позивач заперечила проти задоволення апеляційної скарги пенсійного органу, зазначивши, що зміна назви закладу з тієї, що в свій час була віднесена до Переліку №909, як установа з проведення лабораторних та інструментальних досліджень та випробувань Держсанепідслужби, на установу з проведення лабораторних та інструментальних досліджень та випробувань МОЗ України, не свідчить про перепрофілювання самого закладу, а отже виконувана позивачем робота є такою, що дає право на пенсію за вислугу років та грошову допомогу відповідно до пункту 7-1 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Враховуючи, що розгляд даної справи здійснювався судом першої інстанції за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, колегія суддів у відповідності до приписів ст. 311 КС України ухвалила розгляд апеляційної скарги здійснювати в порядку письмового провадження.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги та відзиву, колегія суддів вважає, що остання задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.
Як вірно встановлено судом першої інстанції та підтверджено під час апеляційного розгляду, ОСОБА_1 перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Житомирській області з 30.07.2019 та отримує пенсію за віком, призначену відповідно до Закону України від  09.07.2003  №  1058-IV “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”, що підтверджується пенсійним посвідченням № НОМЕР_1 (а.с.14).
Записама в трудові книжці ОСОБА_1 серії НОМЕР_2  від 31.03.1980 (а.с.27-28) підтверджено, що позивач:
- в період з 31.03.1980 по 01.09.1983 - працювала на посаді завідуючої здравпунктом спеціального кар`єра с. Миролюбівка;
- в період з 01.09.1983 по 01.07.1989 – навчалась на санітарно-гігієнічному факультеті Київського медичного інституту імені академіка Богомольця;
- в період з 01.08.1989 по 01.08.1990 – працювала лікарем інтерном по бактеріології в Житомирській обласній санітарно-епідеміологічній станції;
- в період з 01.08.1990 по 25.06.1997 – працювала на посаді лікаря-бактеріолога в бактеріологічній лабораторії Житомирської міської санітарно-епідеміологічної станції;
- в період з 26.06.1997 по 07.01.2009 – працювала на посаді лікаря-бактеріолога в бактеріологічній лабораторії Житомирської обласної санітарно-епідеміологічної станції;
- в період з 08.01.2009 по 30.06.2009 - працювала на посаді лікаря-бактеріолога відділу особливо небезпечних інфекцій Житомирської обласної санітарно-епідеміологічної станції;
- в період з 01.07.2009 по 31.12.2012 - працювала на посаді завідуючої лабораторії відділу особливо небезпечних інфекцій Житомирської обласної санітарно-епідеміологічної станції;
- в період з 01.01.2013 по даний час – працює на посаді завідуючої лабораторії особливо небезпечних інфекцій – лікаря-бактеріолога ДУ “Житомирський обласний лабораторний центр Держсанепідслужби України”.
Крім того, в трудовій книжці позивача міститься запис відповідно до якого, з 28.07.2016 назву ДУ “Житомирський обласний лабораторний центр Держсанепідслужби України” на підставі наказу від 28.07.2016 №125-сл та наказу МОЗУ від 01.07.2016 №664 було змінено на ДУ “Житомирський обласний лабораторний центр Міністерства охорони здоров`я України” (а.с.28).
З метою реалізації свого права на отримання грошової допомоги у розмірі десяти місячних пенсій, передбаченої пунктом 7-1 розділу XV "Прикінцеві положення" Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", позивач звернулась з відповідною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області.
Листом від 23.01.2020 №Ш-6349 Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області відмовило позивачці у виплаті їй грошової допомоги, передбаченої пунктом 7-1 розділу XV "Прикінцеві положення" Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування". В обґрунтування такої відмови відповідач зазначив, що Державна установа "Житомирський обласний лабораторний центр Міністерства охорони здоров`я України", де вона працювала на день досягнення пенсійного віку, відповідно до пункту 2.3 розділу 2 Переліку закладів охорони здоров`я, затвердженого Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 28.10.2002 № 385, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 12.11.2002 року за № 892/7180, є закладом громадського здоров`я. Натомість, Переліком закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 04.11.1993 №909, заклади громадського здоров`я не передбачені (а.с.13).
Вважаючи таку відмову у виплаті їй грошової допомоги протиправною, позивач звернулась з даним позовом до суду.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із недоведеності відповідачем правомірності своїх дій щодо відмови позивачу у призначенні та виплаті грошової допомоги у розмірі десяти місячних пенсій на день її призначення, відповідно до пункту 7-1  розділу XV “Прикінцеві положення” Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції та, надаючи оцінку доводам апеляційної скарги, зазначає наступне.
Частиною 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Стаття 1 Закону України «Про пенсійне забезпечення" визначає, що громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом.
Відповідно до першого абзацу пункту 7-1 Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» особам, які на день досягнення пенсійного віку, передбаченого статтею 26 цього Закону, працювали в закладах та установах державної або комунальної форми власності на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів "е"-"ж" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення", і мають страховий стаж (для чоловіків - 35 років, для жінок - 30 років) на таких посадах, а також якщо вони до цього не отримували будь-яку пенсію, при призначенні пенсії за віком виплачується грошова допомога, яка не підлягає оподаткуванню, у розмірі їх десяти місячних пенсій станом на день її призначення.
Згідно абзацу другого частини 16 Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» положення Закону України «Про пенсійне забезпечення» застосовуються в частині визначення права на пенсію за віком на пільгових умовах і за вислугу років.
У пункті «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» передбачено, що право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення після досягнення 55 років і за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, станом на 1 квітня 2015 - не менше 25 років та після цієї дати: з 1 квітня 2017 року по 31 березня 2018 року - не менше 26 років 6 місяців, з 1 квітня 2018 року по 31 березня 2019 року - не менше 27 років.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягала державному соціальному страхуванню, якою або за яку сплачувався збір на обов`язкове державне пенсійне страхування згідно із законодавством, що діяло раніше, та/або підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню згідно із цим Законом і за який сплачено страхові внески.
Обчислення стажу, що дає право на призначення грошової допомоги, відповідно до пункту 7-1 розділу XV "Прикінцеві положення" Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» визначає Порядок обчислення страхового стажу, що дає право на призначення грошової допомоги, та її виплати, затверджений постановою Кабінету Міністрів України №1191 від 23 листопада 2011 року (далі - Порядок №1191).
Згідно з пункту 2 Порядку №1191 обчислення страхового стажу, що дає право на призначення грошової допомоги, та її виплати до страхового стажу, що визначає право на виплату грошової допомоги, зараховуються періоди роботи в закладах та установах державної та комунальної форми власності на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів "е" і "ж" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення", що передбачені: переліком закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 4 листопада 1993 року №909 "Про перелік закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років" (далі - Перелік №909).
Як встановлено пунктом 5 Порядку №1191 грошова допомога надається особам, яким починаючи з 1 жовтня 2011 року призначається пенсія за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та які на день досягнення пенсійного віку, передбаченого статтею 26 зазначеного Закону, працювали в закладах та установах державної або комунальної форми власності на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів «е» - «ж» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», і мають страховий стаж (для чоловіків - 53 років, для жінок - 30 років) на таких посадах, а також якщо вони до цього не отримували будь-яку пенсію.
Пунктами 6, 7 Порядку №1191 передбачено, що для визначення розміру грошової допомоги враховується місячний розмір пенсії, обчислений згідно з статтями 27 і 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», станом на день її призначення. Виплата грошової допомоги здійснюється органами Пенсійного фонду України одноразово у розмірі десяти місячних пенсій за рахунок коштів Державного бюджету України одночасно з першою виплатою пенсії, яка призначена до виплати.
Отже, право на отримання грошової допомоги, яка не підлягає оподаткуванню, у розмірі десяти місячних пенсій мають особи за наявності таких підстав:
а) досягнення особою пенсійного віку передбаченого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»;
б) робота в закладах та установах державної або комунальної форми власності на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів «е» - «ж» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення»;
в) наявність відповідного страхового стажу;
г) не отримання ними будь-якої пенсії до цього.
Як встановлено пунктом «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення після досягнення 55 років і за наявності спеціального стажу за переліком, який затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України.
Тобто, станом на час призначення позивачу пенсії за віком даний спеціальний стаж мав складати не менше 27 років.
Відповідно до статті 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.
Як встановлено судом та є підтверджено наявними в матеріалах справи документами, ОСОБА_1 в період з 01.08.1990 по 25.06.1997 працювала в бактеріологічній лабораторії Житомирської міської санітарно-епідеміологічної станції, а в період з 26.06.1997 по 31.12.2012 - лікарем-бактеріологом бактеріологічної лабораторії, лікарем-бактеріологом відділу особливо небезпечних інфекцій та завідуючою лабораторії відділу особливо небезпечних інфекцій Житомирської обласної санітарно-епідеміологічної станції.
Разом з тим, з 1 січня 2013 року Житомирська обласна санітарно-епідеміологічна станція на підставі наказу Державної санітарно-епідеміологічної служби України від 28.11.2012 №112 була реорганізована в Державну установу “Житомирський обласний лабораторний центр Держсанепідслужби України” (а.с.22).
Тож, починаючи з 01.01.2013 по 28.07.2016 ОСОБА_1 працювала на посаді завідуючої лабораторії особливо небезпечних інфекцій – лікаря-бактеріолога Державної установи “Житомирський обласний лабораторний центр Держсанепідслужби України”.
З 28 липня 2016 року на підставі наказу Міністерства охорони здоров`я України №644 від 1 липня 2016 року «Про прийняття до сфери управління Міністерства охорони здоров`я України цілісних майнових комплексів державних підприємств та державних установ» він був перейменований у Державну установу "Житомирський обласний лабораторний центр МОЗ України".
Наказом Міністерства охорони здоров`я України №689 від 8 липня 2016 року «Про внесення змін до наказу Міністерства охорони здоров`я України від 1 липня 2016 року №644», був затверджений Статут Державної установи «Житомирський обласний лабораторний центр МОЗ України», укладений контракт з директором Центру та на праві оперативного управління закріплено майно .
У своїй апеляційній скарзі апелянт посилається на те, що, відмовляючи позивачу у призначенні та виплаті грошової допомоги у розмірі десяти місячних пенсій станом на день призначення пенсії за віком, апелянт виходив з того, що Державна установа «Житомирський обласний лабораторний центр МОЗ України» є санітарно-профілактично установою охорони здоров`я і не передбачена Переліком №909.
Однак, колегія суддів не погоджується з вказаним доводом апелянта, виходячи з наступного.
Відповідно до розділу 2 «Охорона здоров`я» вказаного Переліку право на пенсію за вислугу років мають лікарі та середній медичний персонал (незалежно від найменування посад) таких закладів і установ: лікарняні заклади, лікувально-профілактичні заклади особливого типу, лікувально-трудові профілакторії, амбулаторно-поліклінічні заклади, заклади швидкої та невідкладної медичної допомоги, заклади переливання крові, заклади охорони материнства і дитинства, санаторно-курортні заклади, установи з проведення лабораторних та інструментальних досліджень і випробувань Держсанепідслужби, Держпраці, Держпродспоживслужби (щодо працівників, які не є державними службовцями), санітарно-епідеміологічні заклади, діагностичні центри.
Як зазначено у пункті 2 Примітки Переліку: «Робота за спеціальністю в закладах, установах і на посадах, передбачених цим переліком, дає право на пенсії незалежно від форми власності або відомчої належності закладів і установ».
Із Переліку слідує, що право на пенсію за вислугу років мають лікарі та середній медичний персонал установ з проведення лабораторних та інструментальних досліджень і випробувань Держсанепідслужби.
Із наказу Держсанепідслужби України №112 від 28 листопада 2012 року «Про утворення Державної установи «Житомирський обласний лабораторний центр Держсанепідслужби України» слідує, що Центр створюється з метою забезпечення проведення лабораторних та інструментальних досліджень і випробувань у сфері санітарного та епідемічного благополуччя населення.
Так, позивач 1 січня 2013 року працювала у Державній установі «Житомирський обласний лабораторний центр Держсанепідслужби України», яка з 28 липня 2016 року була перейменована у Державну установу «Житомирський обласний лабораторний центр МОЗ України». При цьому мета, предмет діяльності та завдання лабораторного центру залишилися незмінними: проведення лабораторних та інструментальних досліджень і випробувань у сфері санітарного та епідемічного благополуччя населення.
Із Ліцензії серії АЕ №197357 МОЗ України, виданій Державній установі «Житомирський обласний лабораторний центр Держсанепідслужби України» (ідентифікаційний код юридичної особи №384999986) слідує, що основною її діяльністю є медична практика.
Отже, зміна назви Державна установа «Житомирський обласний лабораторний центр Держсанепідслужби України», яка віднесена до Переліку №909, як установа з проведення лабораторних та інструментальних досліджень і випробувань Держсанепідслужби, на Державну установу «Житомирський обласний лабораторний центр МОЗ України» не свідчить про перепрофілювання закладу та не може бути підставою для визначення його як закладу, робота в якому не дає право на пенсію за вислугу років та на вищезазначену допомогу.
Державна установа «Житомирський обласний лабораторний центр МОЗ України» є закладом, що передбачений Переліком №909, з огляду на що, суд дійшов висновку, що ОСОБА_1 має право на отримання грошової допомоги у розмірі десяти місячних пенсій, оскільки, на день досягнення пенсійного віку, працювала на посаді завідуючої лабораторії особливо небезпечних інфекцій – лікаря-бактеріолога ДУ “Житомирський обласний лабораторний центр Держсанепідслужби України”, зайнятість в якій дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів «е»-«ж» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення».
З урахуванням викладеного, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позивач має страховий стаж, достатній для виплати грошової допомоги в розмірі десяти пенсій за віком, станом на день призначення пенсії відповідно до пункту 7-1 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», дії Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області щодо відмови у призначенні позивачу грошової допомоги є протиправними.
Відповідно до частин першої, другої, третьої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Оскільки інших доводів щодо відсутності підстав для отримання позивачем грошової допомоги Управління ПФУ не зазначало, суд першої інстанції обґрунтовано поклав на відповідача обов`язок виплатити позивачу грошову допомогу у розмірі десяти місячних пенсій станом на день її призначення, що передбачено пунктом 7-1  Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції скаржником не наведено.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Зазначеним вимогам закону судове рішення відповідає.
Водночас, розглядаючи цю справу в апеляційному порядку, судова колегія враховує, що згідно з імперативними вимогами стаття 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.
У пункті 50 рішення Європейського суду з прав людини «Щокін проти України» (№ 23759/03 та № 37943/06) зазначено про те, що перша та найважливіша вимога статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним. Говорячи про «закон», стаття 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року посилається на ту саму концепцію, що міститься в інших положеннях цієї Конвенції (див. рішення у справі «Шпачек s.r.о.» проти Чеської Республіки» (Spacek, s.r.o. v. The Czech Republic» № 26449/95). Ця концепція вимагає, перш за все, щоб такі заходи мали підстави в національному законодавстві. Вона також відсилає до якості такого закону, вимагаючи, щоб він був доступним для зацікавлених осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні (див. рішення у справі «Бейелер проти Італії» (Beyeler v. Italy № 33202/96).
Аналізуючи поняття «якість закону» Європейський суд з прав людини у пункті 111 рішення у справі «Солдатенко проти України» (заява № 2440/07) зробив висновок, що це поняття, вимагаючи від закону відповідності принципові верховенства права, означає, що у випадку, коли національний закон передбачає можливість обмеження прав особи, такий закон має бути достатньо доступним, чітко сформульованим і передбачуваним у своєму застосуванні - для того, щоб виключити будь-який ризик свавілля
Згідно з уже сталою практикою Європейського суду з прав людини закон має відповідати якісним вимогам, насамперед, вимогам «доступності», «передбачуваності» та «зрозумілості»; громадянин повинен мати змогу отримати адекватну інформацію за обставин застосування правових норм у конкретному випадку; норма не може розглядатися як «закон», якщо вона не сформульована з достатньою чіткістю, щоб громадянин міг регулювати свою поведінку; громадянин повинен мати можливість - у разі необхідності за належної правової допомоги - передбачити, наскільки це розумно за конкретних обставин, наслідки, до яких може призвести певна дія; у внутрішньому праві повинні існувати загороджувальні заходи від довільного втручання влади в здійснення громадянами своїх прав (рішення у справах «Сєрков проти України», заява № 39766/05, пункт 51; «Редакція газети «Правоє дело» та Штекель проти України», заява № 33014/05, пункт 51, 52; «Свято-Михайлівська Парафія проти України», заява № 77703/01, пункт 115; «Толстой-Милославський проти Сполученого Королівства» (Tolstoy Miloslavsky v. the United Kingdom), заява № 18139/91, пункт 37; «Санді Таймс» проти Об`єднаного Королівства» (№ 1) («SundayTimes v. The United Kingdom (№ 1)»), серія А, № 30, пункти 48-49; «Мелоун протии Об`єднаного Королівства» («Malone v. The United Kingdom»), серія А, № 82, пункт 66); « Маргарета і Роджер Андерссон проти Швеції» («Margareta and Roger Andersson v. Sweden»), серія А, № 226-А, п. 75; «Круслен проти Франції» (Kruslin v. France), № 11801/85, п. 27; «Ювіг проти Франції» (Huvig v. France), серія А № 176-В, пункт 26; «Аманн проти Швейцарії» (Amann v. Switzerland), заява № 27798/95, пункт 56).
Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Таким чином, суд апеляційної інстанції визнає, що суд першої інстанції не допустив неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права при вирішенні даної справи та вважає, що суд повно встановив обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, та надав їм правову оцінку на підставі норм закону, що підлягали застосуванню до даних правовідносин.
При цьому, апеляційна скарга не містить посилання на обставини, передбачені статтями 317-319 Кодексу адміністративного судочинства України, за яких рішення суду підлягає скасуванню. Доводи, викладені в апеляційній скарзі не спростовують висновків суду першої інстанції про задоволення позову. Натомість, оскаржуване рішення суду ухвалене у відповідності до вимог чинного законодавства України, враховуючи всі фактичні обставини справи, в межах наданих суду повноважень, та вірно застосовано судом як норми процесуального так і матеріального права, в повному обсязі з`ясовано обставини, що мають значення для правильного вирішення адміністративного спору, доведено та всебічно обґрунтовано їх в своєму рішенні, надано належну оцінку всім доказам, ґрунтуючись на повному та об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності.
Таким чином, на думку колегії суддів апеляційної інстанції, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку  про задоволення позовних вимог. 
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області залишити без задоволення, а  рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 25 травня 2020 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили в порядку та в строки, передбачені ст. 325 КАС України.

          
Головуючий	 	 	Біла Л.М.	
 	 	 	 	
Судді	 	   	Курко О. П.    Гонтарук В. М.