КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
                                               
справа № 757/46854/18                                      Головуючий у 1 інстанції: Шереметьєва Л.А.
провадження №22-ц/824/7176/2020                                        Суддя-доповідач: Олійник В.І.
 
ПОСТАНОВА
Іменем України
 
15 липня 2020 року                                                                        м. Київ
 
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:
Судді-доповідача: Олійника В.І., 
суддів: Желепи О.В., Кулікової С.В.,
при секретарі Бондаренко І.С.,   
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 26 грудня 2019 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» Кадирова Владислава Володимировича до Державного реєстратора прав на нерухоме майно Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) Кулик Наталії Михайлівни, Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, -
 
в с т а н о в и в :
 
У вересні 2018 року позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому просив визнати протиправним та скасувати Рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) Кулик Н.М. від 21 березня 2018 року за №40223830 про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень; зобов`язати Департамент з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) провести державну реєстрацію прав та їх обтяжень щодо права власності на квартиру загальною площею 46, 50 кв.м., житловою площею 17, 50 кв. м., за адресою: АДРЕСА_1 .
Позов обґрунтовував тим, що 15 березня 2018 року представник АТ «Дельта Банк» звернувся із заявою про державну реєстрацію прав та їх обтяжень щодо державної реєстрації права власності на квартиру загальною площею 46, 50 кв.м., житловою площею 17, 50 кв. м., за адресою: АДРЕСА_1 .
До заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень було додано всі передбачені законом документи, які необхідні для здійснення державної реєстрації, зокрема Іпотечний договір №116-0201001/Zфквіп-08 від 17 січня 2008 року, лист - вимогу від 24 жовтня 2017 року за вихідним №02.4.1/1735/17 та повідомлення про вручення поштового відправлення.
21 березня 2018 року державним реєстратором прав на нерухоме майно Кулик Н.М. було винесено рішення про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень за №40223830.
Розглядаючи заяву про державну реєстрацію прав і додані до неї документи та приймаючи рішення про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень державний реєстратор виходив з того, що подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.
Вважав, що рішення державного реєстратора є протиправним, оскільки його дії прямо суперечать засадам державної реєстрації прав, які передбачені Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».
Згідно з пунктом 4.1 Іпотечного договору іпотекодержатель набуває права звернути стягнення та реалізувати предмет іпотеки у випадку, якщо у момент настання строку виконання основного зобов`язання за кредитним договором воно не буде виконано належним чином, а саме: при повному або частковому неповерненні кредиту (чергового платежу по кредиту) та/або при несплаті або частковій несплаті процентів та/або при несплаті або частковій несплаті штрафних санкцій у встановлені кредитним договором строки.
Відповідно до п.4.3 договору іпотеки звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з порядком задоволення вимог Іпотекодержателя, передбаченим п.4.4 договору іпотеки.
За п.4.4, 4.4.1 іпотечного договору у випадку настання будь-якої з підстав звернення стягнення на предмет іпотеки, передбачених п.4.1 договору іпотеки, іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги шляхом прийняття іпотекодержателем предмету іпотеки у власність в рахунок виконання основного зобов`язання.
Цей Іпотечний договір є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки.
Виходячи з того, що позичальник ОСОБА_2 не виконав умови кредитного договору, внаслідок чого утворилася заборгованість у розмірі 2 035 962 грн. 31 коп. станом на 01 липня 2017 року, у АТ «Дельта Банк» виникло право на задоволення своїх вимог, як іпотекодержателя, за рахунок предмету іпотеки шляхом його прийняття у свою власність згідно з пунктами 4.1-4.4 договору іпотеки.
Зазначав, що АТ «Дельта Банк» для державної реєстрації права власності на квартиру на підставі договору іпотеки надало державному реєстратору такі документи: нотаріальну виписку з договору про передачу Активів та Кредитних зобов`язань Укрпромбанку на користь Дельта Банку від 30 червня 2010 року, повідомлення про намір звернути стягнення на предмет іпотеки від 24 жовтня 2017 року та поштового повідомлення про вручення від 28 жовтня 2017 року, оригінал Кредитного договору №116-0201001/ФКВ-08 від 17 січня 2008 року, оригінал іпотечного договору № 116-0201001/Zфквіп-О8.
Вважав, що державний реєстратор виніс незаконне рішення про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень, що суперечить чинному законодавству.
Також вважав безпідставними посилання державного реєстратора на Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».
Відповідно до даного Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому в іноземній валюті, та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно, загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м. для квартири та 250 кв. м. для житлового будинку.
У даному випадку звернення стягнення на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , яка є предметом іпотеки, шляхом прийняття рішення про державну реєстрацію права власності за іпотекодержателем, здійснено не у примусовому порядку, оскільки ОСОБА_2 надав іпотекодержателю згоду на перехід права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя у разі невиконання умов договору шляхом прийняття іпотекодержателем предмету іпотеки у власність.
Тобто, реєстрація права власності на предмет іпотеки за АТ «Дельта Банк» буде здійснена за згодою ОСОБА_2 , що висловлена у пункті 4.4 договору іпотеки, а тому Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Вважав, що державний реєстратор, нехтуючи Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», виніс незаконне рішення про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень, що суперечить чинному законодавству.
Виходячи з наведеного та вважаючи дії відповідачів незаконними просив задовольнити позов.
Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 26 грудня 2019 року позов задоволено частково.
Визнано протиправним та скасовано рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) Кулик Н.М. від 21 березня 2018 року за №40223830 про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень.
Зобов`язано Департамент з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) повторно розглянути заяву Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «Дельта Банк» Кадирова В.В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень щодо права власності на квартиру, загальною площею 46, 50 кв.м., житловою площею 17, 50 кв. м., за адресою: АДРЕСА_1 .
В апеляційній скарзі Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації)з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового, яким у задоволенні позовної вимоги щодо зобов`язання Департаменту відмовити.
Скарга обґрунтована тим, що судом першої інстанції не було належно досліджено норми закону, які регулюють діяльність у сфері державної реєстрації прав на нерухоме майно, що призвело до неправильного застосування норм матеріального права, що в подальшому призвело до ухвалення рішення, яке фактично не може бути виконано Департаментом з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) у зв`язку з тим, що воно суперечить нормам чинного законодавства.
Відзив на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надходив.
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.
Відповідно до вимог ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції виходив з порядку проведення реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки, визначеного законом.
Проте, рішення суду першої інстанції зазначеним вище вимогам закону не відповідає.
Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
За ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
За п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної  інстанції за  результатами розгляду  апеляційної скарги  має право: скасувати судове рішення повністю  або частково  і ухвалити  у відповідній частині нове  рішення або змінити рішення.
Відповідно до ст.546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності. 
За ч.1 ст.575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.
Згідно зі ст.572 ЦК України В силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). 
Відповідно до ст.1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.
За ст.7 Закону за рахунок предмету іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.
За змістом п.5 ст.3 Закону України «Про іпотеку» іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.
Судом встановлено, що 17 січня 2008 року між ТОВ «Укрпромбанк» та ОСОБА_2 був укладений Іпотечний договір №116-0201001/Zфквіп-08.
Відповідно до п.1.1. договору іпотека за цим договором забезпечує вимоги іпотекодержателя за Кредитним договором №116-0201001-1/ФКВ-08 від 17 січня 2008 року, укладеним між ними, за умовами якого ОСОБА_2 зобов'язаний повернути банку, як іпотекодержателю, до 16 січня 2033 року кредит у розмірі 85 000 доларів США та сплатити проценти за користування кредитом у розмірі 14% річних.
Згідно з Договором про передачу Активів та Кредитних зобов`язань Укрпромбанку на користь Дельта банку від 30 червня 2019 року, укладеного між ПАТ «Дельта Банк», ТОВ «Укрпромбанк» та Національним банком України, Укрпромбанк передав Дельта Банку права вимоги за Кредитними та Забезпечувальними договорами, що забезпечують виконання кредитних зобов'язань перед Національним банком, внаслідок чого Дельта Банк замінює Укрпромбанк як кредитора (стає новим кредитором) у зазначених зобов'язаннях. 
24 жовтня 2017 року позивачем був направлений позичальнику ОСОБА_2 лист-вимогу про дострокове повернення заборгованості по кредиту, яка станом на 01 липня 2017 року становила 2 035 965 грн. 31 коп.
Відповідно до зворотнього поштового повідомлення вимога позивача була вручена позичальнику 28 жовтня 2017 року. 
15 березня 2018 року позивач звернувся до Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) із заявою про державну реєстрацію прав.  
Рішенням державного реєстратора Кулик Н.М. за №40223830 від 21 березня 2018 року в задоволенні заяви було відмовлено.
Зі змісту рішення вбачається, що з поданих документів неможливо встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження.
Крім того, державний реєстратор прийшов до висновку, що примусове стягнення на спірну квартиру не може бути звернуто на підставі Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». 
Згідно зі ст.33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.
Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.
Сам договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно.
Відповідно до ст.37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.
За  ч.ч.1, 2 ст.36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.
Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.
Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно (частина перша статті 37 Закону України «Про іпотеку»).
Пунктом 4.1 Іпотечного Договору визначено, що іпотекодержатель набуває права звернути стягнення та реалізувати Предмет іпотеки у наступних випадках:
- якщо у момент настання строку виконання Основного зобов`язання за Кредитним договором воно не буде виконано належним чином, а саме: при повному або частковому поверненні кредиту(чергового платежу по кредиту) та/або при несплаті або частковій несплаті штрафних санкцій у встановлені Кредитним договором строки;
Відповідно до ч. 4 ст. 36 Закону України «Про іпотеку» у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя або у відповідному застереженні в іпотечному договорі зазначаються:
- умови, у разі настання яких іпотекодержатель може використати своє право на позасудове стягнення;
- порядок визначення вартості, за якою іпотекодержатель набуває право власності на предмет іпотеки;
- прийнятні та належні способи обміну повідомленнями між сторонами договору.
За змістом ст.37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки.
Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.
Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов`язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмету іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя.
Звертаючись до суду, позивач зазначав, що основне зобов`язання по погашенню кредиту позичальником не виконане, вимога про дострокове погашення заборгованості за умовами договору позичальник не виконав.
Відповідно до ч.1 ст.35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.
За ч.1 ст.12, ч.1 ст.33 та ст.35 Закону реалізації права іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки передує реалізація ним права вимагати дострокового виконання основного зобов`язання. І лише тоді, якщо останнє невиконане чи неналежно виконане, іпотекодержатель, якщо інше не передбачено законом, може звертати стягнення на предмет іпотеки. Недотримання цих правил є перешкодою для звернення стягнення на предмет іпотеки, але не перешкоджає іпотекодержателю звернутися з позовом до боржника про виконання забезпеченого іпотекою зобов`язання відповідно до частини другої статті 35 Закону.
Як зазначено вище, дані вимоги закону позивачем були виконані, 24 жовтня 2017 року на адресу ОСОБА_2 була направлена вимога про погашення існуючої заборгованості.
Вказана вимога ним була отримана, однак не виконана.
Відповідно до ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» загальними засадами державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень є:
1) гарантування державою об`єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження;
2) обов`язковість державної реєстрації прав у Державному реєстрі прав;
3) публічність державної реєстрації прав;
4) внесення відомостей до Державного реєстру прав виключно на підставах та в порядку, визначених цим Законом;
5) відкритість та доступність відомостей Державного реєстру прав.
Порядок проведення державної реєстрації прав врегульовано ст.18 Закону.
Перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та процедура державної реєстрації прав визначена Порядком державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25 постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року за №1127.
Згідно з пунктами 6, 9, 12, 18, 19, 57 Порядку державна реєстрація прав проводиться за заявою заявника шляхом звернення до суб`єкта державної реєстрації прав або нотаріуса, крім випадків, передбачених цим Порядком.
Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.
Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності.
Відповідно до п.1 ч.3 ст.10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема:
-відповідність обов`язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення у випадках, передбачених законом;
-відповідність повноважень особи, яка подає документи для державної реєстрації прав;
-відповідність відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що містяться у Державному реєстрі прав, відомостям, що містяться у поданих/отриманих документах;
-наявність обтяжень прав на нерухоме майно;
-наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення речового права, що підлягає державній реєстрації.
З Рішення державного реєстратора не вбачається, які саме обставини набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно щодо спірної квартири неможливо було встановити з поданих представником позивача документів.
Крім того, відповідно до ст.1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України "Про заставу" та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що:
- таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно;
- загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.
З точки зору закону мораторій є відстроченням виконання зобов`язання, а не звільненням від його виконання.
Крім того, згідно з пунктом 4 Закону протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.
Враховуючи, що питання звернення стягнення на предмет іпотеки в порядку, обраному позивачем, сторони врегулювали при укладенні договору, позичальник погодився на такі умови договору при його укладенні, звернення стягнення на предмет іпотеки - спірну квартиру, в порядку, визначеному сторонами в укладеному ними договорі, дія вказаного Закону на ці правовідносини не поширюється.
Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Статтею 628 ЦК України визначено зміст договору, який становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Сторони, підписавши іпотечний договір, обумовили всі його умови, у тому числі вирішили питання щодо позасудового врегулювання спору.
Таким чином, дія мораторію на державну реєстрацію права власності за позивачем, як іпотекодержателем, на спіну квартиру відповідно до умов укладеного Іпотечного договору не є примусовим стягненням на предмет іпотеки, оскільки, підписавши Іпотечний договір на таких умовах, позичальник, як іпотекодавець, надав іпотекодержателю таке право, а тому дія даного закону на правовідносини сторін не поширюється.
Це відповідає правовій позиції висловленої Верховним Судом у постанові Великої Палати від 21 березня 2018 року в справі № 760/14438/15 / провадження № 14-38цс18 /, а також постанові від 13 червня 2018 року в справі № 645/5280/16-ц / провадження № 61-155св17/.
Саме виходячи з викладеного, суд вважав рішення державного реєстратора протиправним.  
У межах розгляду судової справи позивачем було зазначено наступні позовні вимоги:
Визнати протиправним та скасувати Рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) Кулик Н.М. від 21.03.2018 за №40223830 про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень.
Зобов`язати Департамент з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) провести державну реєстрацію прав та їх обтяжень щодо права власності на квартиру загальною площею 46,50 кв.м., житловою площею 17.50 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 . 
Судом було задоволено позовну вимогу про зобов`язання Департаменту повторно розглянути заяву Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Дельта Банк» Кадирова В.В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень щодо права власності на квартиру, загальною площею 46,5 кв.м., житловою площею 17,5 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 , замість заявленої Позивачем позовної вимоги про зобов`язання Департаменту провести державну реєстрацію прав та їх обтяжень щодо права власності на квартиру загальною площею 46,50 кв.м., житловою площею 17.50 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 , - у даному випадку, суд частково задовольнивши позовні вимоги не тим способом, яким просив Позивач, вийшов за межі позовних вимог, що прямо заборонено ч.2 ст. 264 ЦПК України.
             Порушення норм матеріального права полягають у частковому задоволенні позовної вимоги про зобов`язання Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) повторно розглянути заяву Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Дельта Банк» Кадирова В.В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень щодо права власності на квартиру, загальною площею 46,5 кв.м., житловою площею 17,5 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 , які не обґрунтовані жодною нормою матеріального права, що прямо суперечить вимогам ст.263 ЦПК України .
Так, відповідач у своїй діяльності керується Конституцією України, Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі - Закон), Порядком державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року №1127 «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі - Порядок №1127), Порядком ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 26 жовтня 2011 року №1141 (далі - Порядок №1141), та іншими нормативно - правовими актами.
Згідно з п.2 ч.3 с.10 Закону та п.18 Порядку №1127 державний реєстратор перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення.
Пункт 23 Порядку №1127 передбачає, що за наявності підстав для відмови в державній реєстрації прав, що визначені Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державний реєстратор приймає відповідне рішення, яке повинне містити вичерпний перелік обставин, що стали підставою для його прийняття, з відповідним обґрунтуванням їх застосування.
Пунктом 15 Порядку №1141 передбачено, що за результатами розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав (крім заяв щодо заборони вчинення реєстраційних дій) державний реєстратор у відповідному записі в базі даних заяв робить відмітку про завершення розгляду таких заяв.
Відповідно до змісту вищезазначених норм результатом розгляду заяви позивача №27220587 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень щодо державної реєстрації права власності є прийняте рішення Відповідача-1 про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень, в результаті чого подана позивачем заява вичерпала свою дію одночасно з прийняттям рішення державним реєстратором Кулик Н.М., незважаючи на те, що у проведенні реєстраційних дій позивачу було відмовлено.
Судом першої інстанції не було належно досліджено вищезазначені норми, які регулюють діяльність у сфері державної реєстрації прав на нерухоме майно, що призвело до неправильного застосування норм матеріального права, що у подальшому призвело до прийняття вказаного рішення, яке фактично не може бути виконано Відповідачем-2, у зв`язку з тим, що воно суперечить нормам чинного законодавства.
Крім того, у Рішенні суду абсолютно відсутнє законодавче обґрунтування часткового задоволення вказаної позовної вимоги, а лише зазначено, що вона задоволена з метою дотримання порядку проведення реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки, хоча сам порядок не передбачає повторного розгляду заяв.
Зобов`язання відповідача-2 до вчинення дій, які викладені у рішенні Солом`янського районного суду міста Києва від 26.12.2019 року по справі №757/46854/18- ц не можуть бути виконані останнім у зв`язку із відсутністю процедури повторного розгляду заяв, якими прийнято рішення, та порушенням норм чинного законодавства.
Відповідно до ст.ст.77-81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Згідно зі ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Зокрема, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно зі ст.376 підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:
1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;
2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;
3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;
4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає за необхідне рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 26 грудня 2019 року в частині зобов`язання Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) повторно розглянути заяву ПАТ «Дельта Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «Дельта Банк» Кадирова В.В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень щодо права власності на квартиру, загальною площею 46, 50 кв.м., житловою площею 17, 50 кв. м., за адресою: АДРЕСА_1 скасувати і в цій частині прийняти постанову, якою в задоволенні позову в цій частині відмовити.
В решті рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 26 грудня 2019 року слід залишити без змін.
Також, в порядку ст.141 ЦПК України, слід стягнути з позивача на користь Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) судовий збір у розмірі 2 643 грн. 
На підставі викладеного та керуючись ст.ст.367, 374, 376, 382, 384  ЦПК України, колегія суддів, -  
п о с т а н о в и л а :
 
Апеляційну скаргу Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) задовольнити.
Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 26 грудня 2019 року в частині зобов`язання Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) повторно розглянути заяву Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Акціонерного товариства «Дельта Банк» Кадирова Владислава Володимировича про державну реєстрацію прав та їх обтяжень щодо права власності на квартиру, загальною площею 46, 50 кв.м., житловою площею 17, 50 кв. м., за адресою: АДРЕСА_1 скасувати і в цій частині прийняти постанову, якою в задоволенні позову в цій частині відмовити.
В решті рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 26 грудня 2019 року залишити без змін.
Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» Кадирова Владислава Володимировича (код ЄДРПОУ 34047020) на користь Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (код ЄДРПОУ 40452947) судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 2 643 (дві тисячі шістсот сорок три) грн. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
Повний текст постанови складено 20 липня 2020 року.
 
Суддя-доповідач:  
 
Судді: