ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/380/20 Справа № 201/5983/16-ц 	  	Суддя у 1-й інстанції - Женеску Е. В. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 липня 2020 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Городничої В.С.,
суддів - Варенко О.П., Лаченкової О.В.,
за участю секретаря - Мамедовой О.І., 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 07 вересня 2018 року у справі за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи: Орган опіки та піклування Соборної районної у місті Дніпрі ради, Служба у справах дітей Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації, Державної міграційної служби України про визначення місця проживання дитини та надання дозволу на виїзд дитини без згоди батька, -

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з позовною заявою до ОСОБА_2 , третя особа - Служба у справах дітей Соборної районної у м. Дніпрі ради про визначення місця проживання дитини, а також просив стягнути з відповідача судові витрати. 
В червні 2017 року ОСОБА_2 звернулася до суду з зустрічною позовною заявою (з урахуванням уточнення до позовної заяви) до ОСОБА_1 , треті особи: Орган опіки и та піклування Соборної районної у м. Дніпрі ради, Служба у справах дітей Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації, Державна Міграційна служба України про визначення місця проживання дитини та надання дозволу на виїзд дитини без згоди батька, в якій просила встановити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір`ю. 
В обґрунтування своїх позовних вимог вказала на те, що в 2014 році ОСОБА_1 покинув територію України та мешкає на території Королівства Таїланд. Під час всієї вагітності сторони майже не спілкувались, матеріальної допомоги відповідач їй не надавав, позивач знаходилась на утриманні матері та рідних, а також підробляла сама перекладачем та викладачем вокалу. Напередодні пологів Відповідач виявив бажання знову спілкуватись з позивачем, повідомив, що хоче бачити спільну дитину. Після народження ОСОБА_4 відповідач вмовляв позивача приїхати до нього, щоб тільки побачити доньку. Позивач відмовлялась, поки дитина була зовсім маленька, але в серпні, коли доньці виповнилось півроку, погодилась на подорож до Королівства Таїланд . Після цього вони з донькою повернулись додому, а в грудні знову вирішили приїхати до батька ОСОБА_4 , оскільки позивач вважала, що дитина повинна знати і бачити свого батька. Під час другої подорожі у позивача з відповідачем відбулася сварка, після якої відповідач повідомив позивачу, що взагалі не поверне їй дитину. Перед від`їздом позивач виявила зникнення документів, які на її думку були викрадені відповідачем. 
Позивач зверталась до поліції Королівства Таїланду, консула України в Королівстві Таїланд , але їй повідомили, що якщо протягом двох днів вона не покине територію Королівства, її чекає ув`язнення за порушення візового режиму та перебування на території Королівства Таїланд. Також їй повідомили, що відновити документи дитини в Таїланді вона не зможе, для цього їй потрібно повернутись в Україну і запропонували написати розписку, що вона повертається добровільно, залишаючи дитину батькові. Також в своєму позові позивач зазначила, що без прийняття рішення про надання дозволу на виїзд її і її доньки з Королівства Таїланд без згоди відповідача вона не зможе повернути собі назад дитину і повернутися з нею в Україну.
07 вересня 2018 року ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Служба у справах дітей Соборної районної у м. Дніпрі ради про визначення місця проживання дитини залишено судом без розгляду.
Рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 07 вересня 2018 року зустрічний позов задоволено. Встановлено місце проживання дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з матір`ю ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Надано дозвіл на виїзд із Королівства Таїланд до України ОСОБА_2 разом із донькою, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , без згоди її батька - ОСОБА_1 . Вирішено питання щодо судових витрат.
В своїй апеляційній скарзі  ОСОБА_1  посилається на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, а також на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи.
Інші учасники процесу своїм правом, передбаченим положеннями ст. 360 ЦПК України щодо подачі відзиву на апеляційну скаргу, не скористались.
Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - залишити без змін, з наступних підстав.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками малолітньої дитини: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про її народження серії НОМЕР_1 , виданим 21 січня 2016 року Жовтневим відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції, актовий запис № 273.
Батьки дитини - ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - перебували у зареєстрованому шлюбі, який на теперішній час розірваний (рішення від 15.11.2016 року Самарського районного суду м. Дніпропетровська по справі №206/3459/16-ц).
Судом встановлено, що між батьками дитини виникли неприязні стосунки, в результаті чого вони не дійшли згоди щодо визначення місця проживання неповнолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
Встановлено, що матір малолітньої дитини, згідно наявних в матеріалах справи доказів, позитивно характеризуються, має своє житло і стабільний дохід; мешкає у місті Києві де і працює, орендує квартиру; в квартирі як у місті Дніпрі, так і у місті Києві створені усі умови щодо повноцінного розвитку дитини.
На момент знаходження малолітньої дитини Софі у м. Дніпрі, відповідно до виписки з історії хвороби, вона мала задовільний стан здоров`я.
Відповідно до акту обстеження житлово-побутових умов від 19 вересня 2016 року, проведеного Службою у справах дітей Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації щодо обстеження житлово-побутових умов проживання для ОСОБА_3 по АДРЕСА_1 , чотирикімнатна квартира сучасного планування, в новому будинку, висока, простора, облаштована сучасними меблями та побутовою технікою, чиста. Квартира орендується по договору оренди. Для дитини відведена окрема кімната, яка облаштована під дитячу де є ліжечко, шафа, достатньо простору для ігор і відпочинку. Для повноцінного розвитку дитини створено усі умови.
Відповідно до акту обстеження матеріально-побутових умов сім`ї від 18.08.2017 року, складеного Управлінням соціального захисту населення Соборної районної у міста Дніпрі ради, квартира позивача АДРЕСА_2 в гарному стані, усі кімнати ізольовані, для дитини виділена окрема кімната, де є усі умови, іграшки, ліжко, шафа, тощо. Факт наявності відповідних умов для проживання дитини підтверджений.
Враховуючи наявні фотографії в матеріалах справи, суд встановив нормальне ставлення позивача до своєї дитини та до її виховання: дитина разом з мамою охайно одягнута, має іграшки, постійно усміхнена і має щасливий і здоровий вигляд. Відповідач жодних актів обстеження матеріально-побутових умов свого житла не надав.
Судом встановлені наступні обставини: в зв`язку зі втратою документів, перебуваючи в Республіці Таїланд, 23 грудня 2015 року, позивач була змушена повернутися в Україну без своєї доньки для відновлення документів, про що свідчить відповідна довідка Посольства України в Королівстві Таїланд ; дитина залишилася з батьком в Королівстві Таїланді до повернення матері з відновленими в Україні документами; одразу по поверненню відповідач повідомив позивача, що він відмовляється повертати дитину її матері, адже вважає її поганою матір`ю; вивезти малолітню дитину з Королівства Таїланд без згоди батька вона не може.
На підтвердження зустрічних позовних вимог, в судовому засіданні були допитані наступні свідки: ОСОБА_8 , яка є мамою позивачки; ОСОБА_9 , яка є найкращою подругою позивача; ОСОБА_10 , яка є мамою ОСОБА_9 ; ОСОБА_11 , яка працює лікарем-педіатром і є фактично сімейним лікарем родини позивачки. 
Також, суд встановив, що відповідач є громадянином України, але на даний момент мешкає в Королівстві Таїланд , яке не є учасником Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей від 25 жовтня 1980 року та між Україною і Королівством Таїланд відсутній договір про правову допомогу у цивільних справах. 
Таким чином, суд дійшов висновку, що законність і можливість перебування відповідача в Королівстві Таїланд може бути поставлено в будь-який момент під сумнів і він може бути змушений покинути цю країну, що поставить під загрозу життя та здоров`я дитини, що протирічить найкращим інтересам дитини в розумінні Конвенції про права дитини.
Враховуючи вищезазначене та задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з доведеності зустрічних позовних вимог, зокрема з наявних в матеріалах справи актів обстеження житлово-побутових умов за місцем проживання матері, з позитивної характеристики ОСОБА_2 , її стабільного доходу, наявності у неї власного і орендованого нерухомого майна, а також наявності між сторонами ворожих стосунків на ґрунті взаємних непорозумінь та неможливості вирішення питання щодо проживання їхньої доньки.
В своїй апеляційній скарзі апелянт посилається на те, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення не було надано належної правової оцінки рішенню суду із справ неповнолітніх та сімейних прав Провінції ОСОБА_12 від 16 травня 2017 року по справі № 142/2559 (70/2560), що в свою чергу призвело до грубого порушення норм процесуального права та як наслідок прийняття незаконного рішення по справі. Апелянт посилається на те, що під час вагітності ОСОБА_2 сторони постійно спілкувалися і відповідач постійно висилав їй грошові кошти. Апелянт зазначає, що суд першої інстанції не звернув увагу на те, що ОСОБА_2 за всі чотири роки перебування доньки в Таїланді жодного разу не надіслала ані грошових коштів, ані дитячого харчування. Вказує, що ОСОБА_2 , перебуваючи разом з відповідачем та донькою в Таїланді , категорично не хотіла займатися вихованням доньки. Крім того, апелянт посилається на те, що ОСОБА_2 не надано жодних доказів на підтвердження самостійного доходу. А покази свідків вважає неналежним доказом у вирішенні даного спору.
Однак, колегія суддів не приймає до уваги такі доводи апелянта з наступних підстав. 
Відповідно до ст. 141 Сімейного Кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
Відповідно до ч. 1 ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.
Згідно з ч. 1 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.
Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Згідно зі статтями 18,27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-ХІІ та набула чинності для України 27 вересня 1991 року (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.
У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Стаття 8 Конвенції про права дитини не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (рішення ЄСПЛ у справі «Йогансенпроти Норвегії» від 07 серпня 1996 року, § 78).
У пункті 1 статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Відповідно до частини четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.
Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.
Відповідно до статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.
Згідно з частинами першою, другою статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.
Окрім прав батьків щодо дітей, діти теж мають рівні права та обов`язки щодо батьків (стаття 142 СК України), у тому числі, й на рівне виховання батьками. 
У §54 рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року №31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Олсон проти Швеції» (№2) від 27 листопада 1992 року, Серія A, №250, ст.35-36, §90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. 
У рішенні ЄСПЛ від 11 липня 2017 року, заява №2091/13 у справі «М.С. проти України», йдеться про визначення «інтересів дитини», їх місця у взаємовідносинах між батьками. У згаданому рішенні ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі у міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення.
Аналіз наведених норм права та практики ЄСПЛ дає підстави для висновку про те, що рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків.
Безпідставними є доводи апелянта про те, що під час вагітності ОСОБА_2 сторони спілкувалися і відповідач постійно направляв їй грошові кошти: на картку матері ОСОБА_2 - ОСОБА_8 (номер картки: НОМЕР_2 ), на картку брата ОСОБА_2 (номер картки: НОМЕР_3 ), оскільки неможливо встановити, що саме ці кошти були направлені для ОСОБА_2 . 
Доводи апеляційної скарги стосовно того, що ОСОБА_2 не займалася вихованням дитини та не надавала матеріальної допомоги на утримання дитини, а тому вихованням та матеріальним забезпеченням займається тільки апелянт, також є безпідставними. Як вбачається з матеріалів справи, між сторонами існує спір щодо місця проживання дитини. Також, апелянтом не надано будь-яких доказів на підтвердження того, що мати не бажала брати участі у вихованні дитини та не брала участі щодо матеріального утримання дитини.
Крім того, ОСОБА_2 , згідно наявних в матеріалах справи доказів, позитивно характеризується, має своє житло і стабільний дохід, що підтверджується матеріалами справи.
Також, колегія суддів звертає увагу на те, що ОСОБА_2 в квартирі як у місті Дніпрі, так і у місті Києві створені усі умови щодо повноцінного розвитку дитини, що підтверджується актом обстеження житлово-побутових умов від 19 вересня 2016 року, проведеного Службою у справах дітей Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації щодо обстеження житлово-побутових умов проживання для ОСОБА_3 по АДРЕСА_1 , а також актом обстеження матеріально-побутових умов сім`ї від 18.08.2017 року, складеного Управлінням соціального захисту населення Соборної районної у міста Дніпрі ради, квартири позивача АДРЕСА_2 .
Колегія суддів не приймає до уваги доводи апелянта про відсутність у ОСОБА_2 самостійного доходу. Оскільки ОСОБА_2 було надано до суду першої інстанції довідку за основним місцем роботи, яка підтверджує, що ОСОБА_2 з 04.05.2016 р. працює у ТОВ "КОНТАКТЦЕНТРКИЇВ" та займає посаду менеджера з консультативних послуг з посадовим окладом 1500,00 грн. (т. 2 а.с. 166). 
Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, врахувавши акти обстеження житлово-побутових умов за місцем проживання матері, а також встановивши те, щомати дитини позитивно характеризуються, психічних чи наркологічних захворювань не має, має стабільний дохід, як власне так і орендоване нерухоме майно, а іншого суду не доведено, зокрема ОСОБА_1 , та, враховуючи, що між сторонами наявні ворожі стосунки на ґрунті взаємних непорозумінь та неможливості вирішення питання щодо проживання їхньої доньки, дійшов вірного та обгрунтованого висновку про задоволення зустрічного позову.
Посилання апелянта на рішення суду із справ неповнолітніх та сімейних прав Провінції ОСОБА_12 від 16 травня 2017 року по справі № 142/2559 (70/2560) є безпідставними, оскільки таке рішення суду немає юридичної сили на території України, а тому не може братись до уваги.
Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянтом не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтом норм процесуального закону.
Відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.
Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Тому, вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. 
Таким чином, доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, а рішення суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи.
Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  - залишити без задоволення.
Рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 07 вересня 2018 року - залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. 

       Головуючий:                                                        В.С. Городнича

Судді:                                                                О.П. Варенко

                                                                        О.В. Лаченкова