ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6062/20 Справа № 201/4460/17 	  	Суддя у 1-й інстанції - Антонюк О. А. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 липня 2020 року         Дніпровський Апеляційний суд у складі:
головуючого - судді Ткаченко І.Ю.
                суддів         - Деркач Н.М., Каратаєвої Л.О.
розглянувши у спрощеному позовному провадженні в м. Дніпро цивільну справу
за позовом  ОСОБА_1 (законного представника малолітнього ОСОБА_2 ) до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про спростування недостовірної негативної інформації стосовно підпису особи під його заявою про згоду на дарування квартири
за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 (законного представника малолітнього ОСОБА_2 )
на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 02 квітня 2020 року,  -

В С Т А Н О В И В:

У березні 2017 року ОСОБА_1 як законний представник малолітнього ОСОБА_2 вернувся суду з позовом до відповідачів ОСОБА_3 і ОСОБА_4 про спростування недостовірної негативної інформації стосовно посвідчення підпису особи під його заявою про згоду дарування квартири. 
В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Слободян Є.Б. було посвідчено підпис ОСОБА_4 , зроблений у його заяві про надання згоди на дарування його дружиною ОСОБА_5 їхній дочці ОСОБА_6 квартири АДРЕСА_1 . Цим же приватним нотаріусом 01 грудня 2001 року було посвідчено сам договір дарування, укладений між дарувальником ОСОБА_5 та обдарованою ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 народила сина ОСОБА_7 , а ІНФОРМАЦІЯ_2 вона померла. Після смерті ОСОБА_6 відкрилася спадщина, про прийняття якої заявив батько померлої ОСОБА_4 , який у квітні 2015 року почав стверджувати, що жодних заяв про згоду на відчуження його дружиною вказаної квартири не підписував. У зв`язку із зазначеним представник позивача просила визнати правдивою інформацію про те, що ОСОБА_4 підписав заяву про його згоду на дарування його дружиною ОСОБА_5 їх доньці ОСОБА_6 квартири АДРЕСА_1 та визнати негативною і неправдивою стосовно ОСОБА_3 створену і розповсюджену відповідачем ОСОБА_4 інформацію про те, що підпис під заявою про його згоду на зазначене дарування йому не належить і не є його підписом, а нотаріус ОСОБА_3 безпідставно посвідчила цей підпис як ніби підпис ОСОБА_4 під зазначеною заявою. Позивач вважає, що порушені його права. Зараз є спір за вказане житло, в добровільному порядку його не вирішено. Представник позивача просив задовольнити позов в повному обсязі (том 1 а.с. 2).

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 02 квітня 2020 року у задоволенні позову відмовлено (а.с. 242-245).

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 13 травня 2020 року заяву ОСОБА_1 як законного представника малолітнього ОСОБА_2 – задоволено.
Виправлено описку допущену у рішенні Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 02 квітня 2020 року стосовно прізвища ОСОБА_2 , а саме: замість « ОСОБА_7 » зазначити вірно « ОСОБА_2 » (а.с.3).

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду 1 інстанції, порушення норм матеріального та процесуального права, а тому просить рішення скасувати та позовні вимоги задовольнити (том 2 а.с. 8-10).

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, виходячи з наступного.

Судом 1 інстанції встановлено, що за твердженнями сторони позивача приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Слободян Є.Б. було посвідчено підпис ОСОБА_4 , зроблений у його заяві про надання згоди на дарування його дружиною ОСОБА_5 їхній дочці ОСОБА_6 квартири АДРЕСА_1 . Як зазначає представник позивача, цим же приватним нотаріусом 01 грудня 2001 року було посвідчено сам договір дарування, укладений між дарувальником ОСОБА_5 та обдарованою ОСОБА_6 .
Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 05 липня 2016 року задоволено позов ОСОБА_4 до ОСОБА_5 і ОСОБА_1 , який діяв в своїх інтересах і в інтересах малолітнього ОСОБА_2 про визнання договору недійсним і визнано недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 від 01 грудня 2001 року, укладений між ОСОБА_5 і ОСОБА_6 , та скасовано державну реєстрацію права власності на вказану квартиру за ОСОБА_6 .. Вказане рішення набрало законної сили і повинно бути виконаним.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд 1 інстанції виходив з того, що позивач не надав до матеріалів справи жодного письмового доказу, який би підтверджував його правову позицію, а саме: позивачем не було доведено фактів порушення чи не порушення створення чи розповсюдження інформації (правдивої чи неправдивої), порядку вчинення нотаріальних дій та і нш. при укладенні вже скасованого договору дарування, а його посилання на порушення норм законодавства не відповідають дійсності. Зокрема суд зазначив, що визнання інформації правдивою, визнання створеної і розповсюдженої інформації неправдивою і негативною, визнання безпідставним посвідчувального надпису нотаріуса під заявою на згоду дарувати житло, але такий спосіб захисту цивільних справ не передбачений цивільним законодавством України.

Із вказаними висновками суду погоджується й колегія суддів.

Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Відповідно до вимог ст. 16 ЦК України на законодавчому рівні закріплені способи захисту цивільних прав та інтересів.
Захист цивільних прав – це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміються закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений ст. 16 ЦК України.
Особа, право якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини.

Згідно із ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Положеннями ст. 15 ЦК України визначено, що судовому захисту підлягає лише порушене, оспорюване або невизнане право.
Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Ураховуючи вище викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду 1 інстанції, що такого способу захисту як визнання інформації правдивою, визнання створеної і розповсюдженої інформації неправдивою і негативною, визнання безпідставним посвідчувального надпису нотаріуса під заявою на згоду дарувати житло не передбачено цивільним законодавством. 

Доводи наведені в обґрунтування апеляційної скарги, не можуть бути підставами для скасування судового рішення, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні позивачем ОСОБА_1 норм матеріального та процесуального права і незгоді з ухваленими судовими рішеннями, зводяться до необхідності переоцінки судом доказів, що на підставі вимог статті 89 ЦПК України не входить до компетенції суду.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

       Апеляційний суд приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду без змін як таке, що постановлене з додержанням норм матеріального і процесуального права.
       Відповідно до статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
       Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, то понесені судові витрати покладаються на учасника справи, який звернувся з апеляційною скаргою.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1  (законного представника малолітнього  ОСОБА_2 )   –  залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 02 квітня 2020 року — залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.
Судді: