Дата документу 20.08.2020 Справа № 310/10486/18

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Єдиний унікальний № 310/10486/18         Головуючий у 1 інстанції: Білоусова О.М.
 
Провадження № 22-ц/807/1361/20       Суддя-доповідач: Маловічко С.В. 

                                П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
20 серпня 2020 року                                                 м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючого: Маловічко С.В.
суддів:        Гончар М.С.
                       Подліянової Г.С.
при секретарі: Остащенко О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 13 січня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про захист честі, гідності, ділової репутації шляхом відшкодування моральної шкоди,
В С Т А Н О В И В:

У грудні 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до  ОСОБА_1 про захист честі, гідності, ділової репутації шляхом відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що ІНФОРМАЦІЯ_4. у приміщенні адміністративної будівлі виконавчого комітету Бердянської міської ради (пл. Єдності, 2, м. Бердянськ) відбулась інформаційна зустріч міського голови та його заступників із журналістами місцевих ЗМІ, на якій були присутні посадові особи виконавчого комітету Бердянської міської ради, представники засобів масової інформації, журналісти, а також представники громадськості м. Бердянськ. Дана зустріч транслювалася у прямому ефірі на каналі Сармат ТV в соціальній мережі Facebook, запис якої викладений у мережі Інтернет.

Під час проведення вказаного заходу відповідачем було публічно здійснено на адресу позивача, який є Бердянським міським головою, такі висловлювання: «ІНФОРМАЦІЯ_5».
Зазначав, що ці висловлювання є надуманими, такими, що не відповідають дійсності, не підтвердженні жодними доказами, не містять обґрунтованої критики, натомість, є негативними та образливими, чим порушено права позивача на недоторканість честі, гідності, ділової репутації, а також завдано моральної шкоди.

Посилався на обґрунтування своїх вимог на висновок за результатами проведення лінгвістичного дослідження № 46/18 від 29.09.2018р., здійсненого експертом ПП «Науково-
дослідна лабораторія судових експертів», згідно з яким:
«У висловлюваннях відповідача: «ІНФОРМАЦІЯ_6», наявних у текстовому відтворенні відеозвукозапису зустрічі представників міської влади міста Бердянська з журналістами, яка відбулася ІНФОРМАЦІЯ_1 (у часовому відрізку 28:08 - 41:07) та транслювалась у прямому ефірі на каналі Сармат ТV в соціальній мережі Facebook, запис якої викладений у мережі Інтернет, міститься інформація негативного характеру щодо особи міського голови міста Бердянська ОСОБА_2 .

Також згідно з цим висновком: 
- висловлювання: «ІНФОРМАЦІЯ_7», має форму фактичного твердження, а не оціночного судження;
- висловлювання: «ІНФОРМАЦІЯ_8 ви «кришували» і ця особа зараз заарештована, відповідайте на запитання» - є оціночним судженням, а не фактичним твердженням, але має образливий характер щодо особи ОСОБА_2 .
При цьому, у описовій частині дослідження експерт приходить до висновку, що обидва учасники діалогу (позивач та відповідач), виходячи з їх реакції на висловлювання, повністю розуміють, про які події та обставини іде мова.

В обґрунтування суми моральної шкоди позивач зазначив, що він обіймає найвищу посаду в системі органів місцевого самоврядування м. Бердянськ; онлайн трансляція заходу, яка відбувалася на каналі «Сармат ТV» та викладена на сторінці Facebook, станом на момент подання позову набрала близько 5,9 тисяч переглядів ( 
ІНФОРМАЦІЯ_9).
Посилаючись на вказані обставини, позивач просив захистити його порушені немайнові права шляхом відшкодування моральної шкоди, розмір якої визначив в сумі 100 000,00 грн. 

Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 13 січня 2020 року позов задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 30 000 грн. завданої моральної (немайнової) шкоди. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати в розмірі 7428 грн. 60 коп.
В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Позивач рішення суду не оскаржив.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його незаконність та необгрунтованість, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 17 березня 2020р. відкрито провадження у справі за апеляційною скаргою ОСОБА_1 та ухвалою від 20 березня 2020р. справу призначено до апеляційного розгляду в судове засідання на 06 травня 2020р. ( т. 2 а.с. 117-119).
04 травня 2020р. до апеляційного суду надійшло клопотання ОСОБА_1 , датоване 30.04.2020р., про відкладення розгляду справи у зв`язку карантинними заходами в Україні, прийнятими для забезпечення недопущення поширенню коронавірусної хвороби ( т. 2 а.с. 151). 
Аналогічну заяву 04.05.2020р. подано представником позивача ОСОБА_2 - адвокатом ОСОБА_5. ( т. 2 а.с. 154).
Клопотання сторін у справі задоволено судом, тому справу відкладено на 10.06.2020р., оскільки станом на 06.05.2020р. карантинні заходи були прийняті до 22 травня 2020р. 

Судове засідання 10 червня 2020р. не відбулось у зв`язку з хворобою члена колегії - судді Подліянової Г.С. ( т. 2 а.с. 169).
З урахуванням відпустки членів колегії з 06 липня по 07 серпня 2020р. та зайнятості всіх колегіальних днів до початку відпустки іншими справами, цю справу відкладено на 20 серпня 2020р. 
Адвокат ОСОБА_5. та відповідач ОСОБА_1 судові повістки на 20 серпня 2020р. отримали 10.06.2020р. в суді в день відкладення справи ( т. 2 а.с. 171-171).

В судове засідання 20 серпня 2020р. сторона позивача не з`явилась. Судова повістка, спрямована позивачу ОСОБА_2 (як і всі решта направлених повісток) на зазначену в позовній заяві адресу повернулась без вручення із вказівкою про «відсутність адресата» ( т. 2 а.с. 175-176). 
Адвокат позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_5. 07.08.2020р. подав заяву про відкладення розгляду справи у зв`язку із зайнятістю у іншій справі, яка розглядається Третім апеляційним адміністративним судом ( т. 2 а.с. 184-187).

Колегія визнала такі підстави для відкладення неповажними, оскільки судова повістка у цю справу адвокату ОСОБА_5. вручалась 10.06.2020р., тобто за 2,5 місяці до судового засіданні, та при отриманні судової повістки він не повідомив про свою зайнятість у іншій справі. 
Відповідно до вимог ч. 5 статті 130 ЦПК України, вручення судової повістки представникові учасника справи вважається врученням судової повістки і цій особі.

Отже, позивач ОСОБА_2 є повідомленим про судове засідання 20.08.2020р. через свого представника адвоката ОСОБА_5., але про неможливість своєї явки у це судове засідання відомостей не надав, розгляд справи відкласти не просив. 

Зважаючи на викладені обставини, колегія не вбачала перешкод для апеляційного розгляду справи у відповідності до вимог ч. 2 статті 372 ЦПК України.

У відзиві на апеляційну скаргу адвокат ОСОБА_5. зазначив, що позивачем правильно обрано спосіб захисту свого порушеного права шляхом відшкодування спричиненої моральної шкоди, оскільки перший вислів ОСОБА_1 визначено як оціночне судження, а другий - було поширено у спосіб, який не дозволяє його ефективне спростування. Крім того, вважає, що цей спір не є спором про стростування недостовірної інформації, поширеної журналістом, а витікає з образи ( в частині оціночних суджень) та наклепу ( в частині фактичних тверджень). Тому позивач не вважав за необхідне застосовувати спеціальний спосіб судового захисту. Висновок експерта вважає належним та допустимим доказом. 
Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення відповідача ОСОБА_1 , який підтримав свою апеляційну скаргу, врахувавши позицію позивача, викладену у його відзиві, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволення з наступних підстав.

      Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 р. у приміщенні адмінбудівлі виконавчого комітету Бердянської міської ради Запорізької області відбулася інформаційна зустріч міського голови та його заступників із журналістами місцевих ЗМІ, на якій були присутні посадові особи виконавчого комітету Бердянської міської ради, представники засобів масової інформації, журналісти, а також представники громадськості м. Бердянська. Дана зустріч транслювалася у прямому ефірі на каналі Сармат ТV, в соціальній мережі Facebook, запис якої викладений у мережі Інтернет.                                                        
Суд вказував, що  з оглянутого відеозапису інформаційного дня ІНФОРМАЦІЯ_4. (а.с.7), вбачається, що відповідач ОСОБА_1 був присутній на даному заході, а членами президії були - міський голова міста Бердянська ОСОБА_2 та його заступники.

За поясненнями допитаних в ході розгляду справи свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , суд зробив висновок, що обмежень щодо присутності лише журналістів на інформаційному дні ІНФОРМАЦІЯ_4., який відбувся у приміщенні виконавчого комітету Бердянської міської ради, не було. На даному заході були присутні, як журналісти, так і представника громадськості. 

Судом з`ясовано, що відповідач ОСОБА_1 є журналістом Запорізької обласної національної спілки журналістів України, що підтверджується членським квитком (т. 1 а.с.53) та довідкою НСЖУ (т. 2 а.с. 38). Разом з тим, з матеріалів справи не вбачається, що на інформдні ІНФОРМАЦІЯ_4. ОСОБА_1 діяв саме як журналіст, оскільки, зазначаючи, що його присутність на даному заході та поставлені питання стосувалися його журналістського розслідування, відповідач не надав доказів цьому (теми журналістського розслідування, його опублікування).                                        . 
Під час «виступу» відповідача його опонентом в дискусії був саме міський голова ОСОБА_2 , а не інші члени президії. 

Відповідачем ОСОБА_1 на адресу ОСОБА_2 були спрямовані наступні висловлювання: «ІНФОРМАЦІЯ_10...»; «ІНФОРМАЦІЯ_12».

Ці висловлювання ОСОБА_2 , як вказував в своєму позові, вважає надуманими, такими, що не відповідають дійсності, не підтверджені жодними доказами, не містять обґрунтованої критики, натомість, є негативними та образливими, що і стало підставою для пред`явлення позову до ОСОБА_1 щодо відшкодування моральної шкоди у розмірі 100 000 грн. 
При аналізі вказаних висловлювань судом прийнято як письмовий доказ у справі висновок лінгвістичного дослідження № 46/18 від 29.09.2018р., проведеного експертом ОСОБА_8. на замовлення ПП «Науково-дослідна лабораторія судових експертів», до якого з цього приводу звернувся адвокат позивача ОСОБА_5 .

Згідно із вказаним висновком, у висловлюваннях відповідача: «ІНФОРМАЦІЯ_10»; «ІНФОРМАЦІЯ_8 ви «кришували» і ця особа зараз заарештована, відповідайте на запитання», наявних у текстовому відтворенні відеозвукозапису зустрічі представників міської влади міста Бердянська з журналістами, яка відбулася ІНФОРМАЦІЯ_13 р.(у часовому відрізку 28:08 - 41:07), що транслювався у прямому ефірі на каналі Сармат ТV в соціальній мережі Facebook, запис якої викладений у мережі Інтернет, міститься інформація негативного характеру щодо особи міського голови міста Бердянська ОСОБА_2 .
Також згідно з цим висновком: 
- висловлювання: «ІНФОРМАЦІЯ_7», має форму фактичного твердження, а не оціночного судження;
- висловлювання: «ІНФОРМАЦІЯ_8 ви «кришували» і ця особа зараз заарештована, відповідайте на запитання» - є оціночним судженням, а не фактичним твердженням, але має образливий характер щодо особи ОСОБА_2 .
При цьому, у описовій частині дослідження експерт приходить до висновку, що обидва учасники діалогу (позивач та відповідач), виходячи з їх реакції на висловлювання, повністю розуміють, про які події та обставини іде мова.

З оглянутого відеозапису судом встановлено, що на час виступу ОСОБА_1 його опонентом в дискусії був саме міський голова ОСОБА_2 , а не будь-хто з інших членів президії. Суд вважав, що фраза ОСОБА_1 «ІНФОРМАЦІЯ_14» за своєю інтонацією має стверджувальну форму, а не є питанням, як заперечує відповідач.               

Суд вказував, що всі висловлювання відповідача, які є предметом цього позову, також є стверджувальними.
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що наданим позивачем у справу лінгвістичним дослідженням підтверджується, що обидва висловлювання, незалежно від того, що одне є оціночним судження, а інше фактичним твердженням принижують гідність, честь та ділову репутацію позивача, тому на підставах ч. 2 статті 30 ЗУ «Про інформацію» суд вважав, що позивач довів спричинення йому моральної шкоди відповідачем ОСОБА_1 . Визначаючи розмір відшкодування до стягнення, суд вказував, що позивач обіймає найвищу посаду в системі органів місцевого самоврядування м. Бердянська, відеосюжет інформдня ІНФОРМАЦІЯ_1 мав онлайн трансляцію, яка відбувалася на каналі Сармат ТV в соціальній мережі Facebook та мала чисельні перегляди, а тому, посилаючись на принципи справедливості, добросовісності, розумності, вважав співмірним до ступеню моральних страждань позивача розмір відшкодування у сумі 30 000 грн.
       
В апеляційній скарзі ОСОБА_1  вказує, що діяв під час зустрічі на інформдні ІНФОРМАЦІЯ_4. як журналіст; судом прийнято до уваги неналежний та недопустимий доказ - висновок лінгвістичного дослідження № 46/18 від 29.09.2018р., проведеного експертом ОСОБА_8. на замовлення ПП «Науково-дослідна лабораторія судових експертів»; судом не враховано, що ним підіймалось на інформдні питання, яке має значний суспільний інтерес; суд не визначився чітко з характером висловлювань, які є предметом спору, зокрема, в чому полягає «відверта образа»; судом не встановлено всі критерії для покладення обов`язку на нього з відшкодування шкоди; суд послався на нерелевантні для розгляду цієї справи рішення ЄСПЛ та позиції ВСУ; суд безпідставно стягнув витрати з проведення лінгвістичного дослідження. 
Відповідно до ст. 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.
За нормами ст. 201 ЦК України честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством. Відповідно до ст.ст. 297, 299 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі, на недоторканність своєї ділової репутації.
       
Перевіривши доводи скарги з урахуванням відзиву позивача на неї, колегія зазначає, що у справах щодо порушення немайнових прав шляхом поширення інформації, яку позивач визначає як таку, що порушує його честь, гідність та ділову репутацію, слід ретельно з`ясувати суб`єктний склад спору (хто і відносно кого поширив інформацію), характер цієї інформації як вона сприйнята позивачем, як вона сприйнята оточуючими, дійсний характер цієї інформації, спосіб її поширення, які негативні наслідки вона має для позивача, який спосіб захисту обрано позивачем чи настає відповідальність за поширення такої інформації. Крім того, суд розглядає справу відповідно до вимог статті 13 ЦПК України виключено в межах позовних вимог, а тому не може самостійно визначати інші обставини як підстави позову, які не містяться в позовній заяві. 

       Між тим, висновки суду щодо всіх вказаних обставин є дуже суперечливими, а частина з них не встановлена взагалі. 

       Маючи потребу вирішувати проблеми громади, і постійно перебуваючи під тиском активних жителів, лідери місцевого самоврядування потребують нових способів організації взаємин із громадськістю, серед яких має істотне значення професійно підготовлений і проведений діалог є дієвим інструментом налагодження комунікації, вирішення конфліктів і прийняття рішень. Завданнями діалогу може бути вирішення конфлікту в громаді, прийняття рішення щодо спірних питань, розробка спільної стратегії розвитку чи налагодження відносин усередині громади. Натомість, дискусія за своєю суттю є своєрідним інтелектуальним двобоєм: кожен з учасників дискусії прагне утвердити власну точку зору як єдино правильну й продемонструвати неспроможність точки зору свого опонента. 

Встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_15. у приміщенні адміністрації будівлі виконавчого комітету Бердянської міської ради відбулась зустріч міського голови ОСОБА_2 та його заступників із журналістами місцевих ЗМІ, на якій були присутні посадові особи виконачого комітету Бердянської міської ради, представники засобів масової інформації, журналісти, а також представники громадськості м. Бердянська. 

Суд вказував, що присутній на цьому заході ОСОБА_1 , хоча і є журналістом, але не довів, що на інформдні він саме перебував з метою проведення журналістського розсліду-
вання, не надавши його теми та опублікування.

ОСОБА_1 у скарзі вказує про хибність таких висновків суду, оскільки він був присутній ІНФОРМАЦІЯ_4. на інформдні як журналіст, що підтверджується стенограмою відеозапису та показами свідків, допитаних в судовому засіданні судом.

Так, у вказаній стенограмі відеозапису інформдня зазначено, що ОСОБА_1 задає питання та у дужках зазначено «журналіст, громадський діяч».

Свідок ОСОБА_3 пояснював, що ІНФОРМАЦІЯ_4. документи не перевірялися у присутніх на інформдні, але зазначає, що пропускали лише журналістів. ОСОБА_1 знали як журналіста з попередніх інформднів, а тому він був присутнім на інформдні ІНФОРМАЦІЯ_4. 

Тому колегія вважає безпідставними висновки суду, що ОСОБА_1 не надав теми свого журналістського розслідування, а тому не довів свою присутність на інформдні як журналіста, оскільки цей захід могли відвідати всі журналісти, незалежно від того, чи проводять вони журналістське розслідування. 

З наданих матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 опікувався питанням законності розміщення ТОВ «СП Азмол-БІПІ» в прибережній захисній смузі Азовського моря, питанням винаймання «Комплексної системи охорони» для діячів місцевої ради, питанням законності діяльності кафе « ІНФОРМАЦІЯ_3 » ( Т. 1 а.с. 174-207, 209-225). Саме щодо цих тем ОСОБА_1 намагався отримати інформацію в ході інформдня ІНФОРМАЦІЯ_4.

Як вбачається з відеозапису та стенограми відеозапису, наявної у матеріалах справи, зустріч відбувалась у форматі діалогу, коли представники міської ради мали відповідати на запитання журналістів та представників громадськості м. Бердянська з приводу важливих суспільних питань та інших питань, які турбують членів громади. Вбачається, що деколи діалог приймав форму дискусії, оскільки журналісти та представники громадськості не погоджувались з інформацією, що надавалась, або, навпаки, не надавалась їм представниками місцевого самоврядування. 

З формату заходу та із стенограми інформдня вбачається, що питання задавались журналістами та представниками громадськості всім членам президії, кожен з яких мав право надати відповідь на те чи інше запитання. Але видно, що роль фасилітатора взяв на себе саме міський голова ОСОБА_2 намагаючись відповісти на всі запитання, зокрема, вступаючи у дискусію з приводи деяких обставин з учасниками заходу, які їх задавали.

З 28:08 год. інформдня вбачається, що міський голова ОСОБА_2 надавав інформацію стосовно ТОВ «Азмол-ВІПІ», яке, як ним було пояснено, згідно із Законом має 40 % від свого обороту всіх нафтопродуктів утилізовувати.

Саме на цю інформацію відреагував ОСОБА_1 , зазначивши, що «ІНФОРМАЦІЯ_16». 
З цього моменту між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розпочалось сперечання, після чого ОСОБА_1 на 30:15 год. задав наступне питання щодо земельних відносин з ТОВ «Азмол-ВІПІ» та розміру коштів за оренду землі, яке сплачує це товариство до бюджету, а також з приводу його безпечної діяльності, що дуже цікавить громаду м. Бердянська, бо така інформація не міститься на сайті БМР.

В проміжку між діалогом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 виступали також представник громадськості ОСОБА_6 , журналіст ОСОБА_7 , які не погоджувались з відповідями ОСОБА_2 з цього питання щодо надання дозволу ТОВ «Азмол-ВІПІ» на переробку відходів у центрі міста Бердянська, в його густо населеному районі, яке є курортним. 
Після чого на 35:16 год. ОСОБА_1 і було висловлено фразу: «ІНФОРМАЦІЯ_10...».

Вказана фраза, на думку колегії, не може бути виокремленою з контексту загального
діалогу, який переривався дискусією та сперечанням багатьох учасників, зокрема, і міського голови, та з огляду на гостроту розглядуваного суспільно значимого питання, відповіді на яке належним чином, на думку учасників, ОСОБА_2 не надавав. Крім того, сам ОСОБА_2 в подальших сперечаннях визнав, що у виконкомі обговорення цього питання не відбулось, про що і зазначав ОСОБА_1 у фразі, яку позивач вважає такою, що порушує його честь, гідність та ділову репутацію. 

Відповідач просив визнати неналежним та недопустимим доказом висновок лінгвістичного дослідження № 46/18 від 29.09.2018р., проведеного експертом ОСОБА_8. на замовлення ПП «Науково-дослідна лабораторія судових експертів» на підставі заяви  ОСОБА_5 , але колегія вважає, що його доводи в цій частині не спростовують висновків суду, що експертизою цей висновок не може бути, але може бути врахований як письмовий доказ у вигляді дослідження спеціаліста. 
Згідно з цим лінгвістичним дослідженням, вказана фраза є фактичним твердженням, але колегія критично відноситься до цього висновку, оскільки висловлювання ОСОБА_1 вилучено з контексту, який в цілому не досліджувався спеціалістом ОСОБА_8 . 

Натомість, колегія вважає, що вказаний вислів містить лише обурення ОСОБА_1 та його критичне відношення до дій міської ради, оскільки він вбачає незаконність без громадського обговорення видачу ліцензії на шкідливу діяльність підприємства в межах міста. 
Отже, такий вислів ОСОБА_1 не є надуманим та фактичним ствердженням, як вказується в позовній заяві, з чим погодився і суд першої інстанції, а є критикою та оцінкою дій органу місцевого самоврядування на чолі з міським головою. 

Друге висловлювання ОСОБА_1 , яке позивач вважає таким, що порушує його немайнові права, ним висловлено на 38:24 год. інформдня: «ІНФОРМАЦІЯ_12».
Висновком лінгвістичного дослідження це висловлювання визнано оціночним судженням, хоча суд першої інстанції і його визнав твердженням, попри те, що прийняв вказаний висновок спеціаліста як письмовий доказ, але ретельним чином цього не вмотивував. Та колегія погоджується з цим лінгвістичним висновком у цій частині, а тому відповідно до вимог ч. 1 статті 31 ЗУ «Про інформацію» відповідальність за такий вислів не настає.
Також лінгвістичним висновком визнано другий вислів таким, що містить висловлювання образливого характеру.
Але колегія не погоджується з цим, оскільки вказаний вислів є фактично запитанням, на що вказується безпосередньо у його закінченні «ІНФОРМАЦІЯ_17» без конкретного звернення безпосередньо до ОСОБА_2 , адресовано всім представникам міської ради. 

Отже, у діалозі запитання не є закінченим текстом, та на нього має бути надано відповідь, яка може бути як стверджувальною, так і заперечувальною. А отже, запитання не можна виділяти як окреме джерело інформації.

           Крім того, допитаний як свідок журналіст  ОСОБА_3  вказував, що був безпосереднім свідком подій, які мали місце ІНФОРМАЦІЯ_4. на інформдні та підтверджує, що  відповідач у своїй промові звертався до членів призидії та до Бердянського міського голови ОСОБА_2 , в тому числі, при цьому виступ ОСОБА_1  був гучним та ємоційним, але необразливим.                             
Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві.
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому та самореалізації кожної окремої особи. Відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції вона стосується не тільки «інформації» чи «ідей», які сприймаються зі схваленням чи розглядаються як необразливі або нейтральні, але й тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Саме такими є вимоги плюралізму, толерантності та широти поглядів, без яких немає «демократичного суспільства» (рішення у справі «Карпюк та інші проти України від 06 жовтня 2015 року).
Як зазначено в рішеннях Європейського суду з прав людини (справи Лінгенса, Де Гаєс і Гійзельс, Гудвіна, Прагер і Обершлік) свобода вираження поглядів, гарантована пунктом 1 статті 10, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов реалізації кожної особи. За умови додержання пункту 2 свобода вираження стосується не лише тієї «інформації» чи тих «ідей», які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Такими є вимоги плюралізму, терпимості й широти поглядів, без яких «демократичне суспільство» неможливе.
Згідно до вимог чч. 1, 2 статті 30 ЗУ «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.
Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду.
Відтак, за положеннями вказаної норми, не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів).
Таким чином, розрізняючи факти та оціночні судження, слід виходити з того, що існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного статтею 10 Конвенції.
Отже чинним законодавством не передбачена можливість притягнення до відповідальності за висловлювання оціночних суджень. Вони, як і думки, переконання, судження, критична оцінка певних фактів і недоліків не можуть бути предметом судового захисту, оскільки будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів не можуть бути перевірені на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів).

Колегія вважає, що обидва висловлювання ОСОБА_1 є фактично його суб`єктив-
ною думкою з приводу суспільно важливих обставин, критичним ставленням до дій органу місцевого самоврядування при вирішенні важливих для громади питань. Крім того, такі висловлювання містились у його запитаннях, які висловлені у провокативній формі, що не заборонено журналістам під час здійснення своєї журналістської діяльності.

Також в ході розгляду справи не було встановлено, що суб`єктивну думку відповідачем висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі. Хоча, враховуючи дуже великий суспільний інтерес до піднятих проблем, на що вказують зібрані у справі матеріали (зокрема, матеріали з кримінальних проваджень), задані питання формулювались гостро та навіть провокаційно.

Таким чином, в ході розгляду справи судом безпідставно не визнано участь ОСОБА_1 в інформдні як журналіста, яким правомірно висловлювалась власна суб`єктивна думка та критика в бік міської ради на чолі з головою ОСОБА_2 шляхом постановлення важливих для громади питань у гострій та провокативній формі. Щодо особи позивача, який звернувся до суду, то на час порушення його прав, з приводу захисту яких він звернувся до суду, з огляду на місце та обставини, його статус як посадової особи органу місцевого самоврядування, та спосіб і зміст висловлювання (під час діалогу у офіційному заході), слід визнати, що ОСОБА_2 захищає свої інтереси як міський голова, тобто посадова особа, а не як фізична особа. 
На цьому, зокрема, акцентовано увагу і у лінгвістичному висновку, на якому побудовано всю доказову базу позивачем. Так, у цьому висновку зазначається, що інформація негативного характеру висловлена щодо міського голови ОСОБА_2 .

Крім того, сам зміст позовної заяви викладено з посиланням на рішення ЄСПЛ від 21.03.2002р. у справі «Нікуліна проти Фінляндії» щодо критики державних службовців; постанову ВСУ від 29.11.2017р. у справі № 6-639цс17 щодо публічної особи, яка є позивачем у справі про захист честі, гідності та ділової репутації.

На ці судові рішення посилався і суд першої інстанції, та визначаючи розмір шкоди, зазначив, що враховує саме те, що позивач обіймає найвищу посаду в системі органів місцевого самоврядування м. Бердянська.

Тому є безпідставними посилання позивача у відзиві на апеляційну скаргу, що порушені честь, гідність та ділова репутація ОСОБА_2 як фізичної, а не посадової особи.
Відповідно до 2 статті 31 ЗУ «Про інформацію» суб`єкти владних повноважень як позивачі у справах про захист честі, гідності та ділової репутації вправі вимагати в судовому порядку лише спростування недостовірної інформації про себе і не мають права вимагати відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Це не позбавляє посадових і службових осіб права на захист честі, гідності та ділової репутації в суді.

Системний аналіз положень Закону України „Про місцеве самоврядування в Україні" свідчить, що органи місцевого самоврядування при вирішенні питань місцевого значення, віднесених Конституцією України та законами України до їхньої компетенції, є суб`єктами владних повноважень, які виконують владні управлінські функції, зокрема нормотворчу, координаційну, дозвільну, реєстраційну, розпорядчу (рішення Конституційного Суду України від 1 квітня 2010 року № 10-рп/2010). 

Отже, міського голову віднесено до суб`єктів владних повноважень, а тому згідно до ч. 2 статті 31 ЗУ «Про інформацію» він не вправі вимагати в судовому порядку відшкодування моральної шкоди у справах про захист честі, гідності та ділової репутації.

У відзиві на скаргу адвокат ОСОБА_5. з цього приводу зазначає, що спір витікає з наклепу, але колегія визнає такі ствердження неспроможними, адже своїх вимог позивач наклепом не обґрунтовував, а тому не може їх доповнювати на стадії апеляційного провадження, та апеляційний суд відповідно до положень ч. 6 статті 367 ЦПК України цих заперечень не перевіряє. Таких обставин не встановлював і суд першої інстанції. 

Ствердження представника позивача - адвоката ОСОБА_5. у відзиві, що із застосуванням ч. 2 статті 31 ЗК «Про інформацію» позивач фактично втрачає будь-який захист не відповідають змісту вказаної норми та положенням статті 30 цього ж закону.

Так, позивач не позбавлений права заявити про матеріальну шкоду та у випадку висловлювання оціночних суджень або думки, що принижують його гідність, честь чи ділову репутацію, вправі скористатися наданим йому законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення обставин. Зокрема, визначивши нову зустріч з журналістами та членами громади. Адже, як встановлено вище, на інформдні ІНФОРМАЦІЯ_4. розглядались вкрай важливі питання суспільного характеру щодо долі безпечної екології у курортному місті.

До того ж, ОСОБА_2 міг на інформдні надати вичерпну інформацію або відповіді на запитання відповідача, обравши конструктивний підхід до діалогу з журналістами та представниками громади, але обрав позицію погроз щодо звернення до суду, залишивши без відповіді запитання ОСОБА_1 . 

Враховуючи все вищенаведене, колегія визнає апеляційній скаргу обґрунтованою, тому у відповідності до вимог ч.ч. 3, 4 ч. 1 статті 376 ЦПК України скасовує рішення суду першої інстанції та приймає свою постанову про відмову в задоволенні позову.

Приймаючи нову постанову, колегія у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України вирішує питання про судові витрати, які належать до компенсації відповідачу за рахунок позивача у підтвердженому розмірі.

Так, відповідачем за подання апеляційної скарги був сплачений судовий збір в сумі 2 463 грн. ( квитанція - т. 2 а.с. 87).
Також відповідач просив стягнути витрати на правову допомогу, яка надавалась йому адвокатом Калаяновим В.М.
Вимоги про стягнення витрат на правову допомогу є документально підтвердженими, а саме: договором про надання юридичної (правової) допомоги від 02.04.2019 р. (т. 2 а.с. 66-70), копією свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю № 001860 від 05.11.2018р., актом передачі професійної правничої (правової) допомоги від 02.04.2019 р., в якому наведено перелік наданої правової допомоги (т. 2 а.с. 64), а також копією квитанції № 106 від 02.04.2019 року на суму 8 000 грн. (а.с. 65), що також узгоджується з позицією, викладеною у Постанові Великої Палати Верховного Суду № 826/1216/16 від 27.06.2018року.  Тому витрати на правову допомогу підлягають стягненню з позивача на користь відповідача.                                               
Керуючись ст.ст. 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 13 січня 2020 року у цій справі скасувати.
В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди відмовити в повному обсязі.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені у справі судові витрати в сумі 10 463 (десять тисяч чотириста шістдесят три) гривні. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 25 серпня 2020 року.

Головуючий: Маловічко С.В.

Судді: Гончар М.С.

Подліянова Г.С.