Постанова
Іменем  України 
 
30 червня 2020 року
 
м. Київ
справа № 320/8024/16-ц
провадження № 61-20770св19
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротенка Є. В. (судді-доповідача), Бурлакова С. Ю.,  Зайцева А. Ю.,                 
учасники справи:
скаржник - ОСОБА_1 ,
суб`єкт оскарження - державний виконавець Мелітопольського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області Карпенко Едуард Геннадійович,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 26 червня 2019 року у складі судді Урупи І. В. та постанову Запорізького апеляційного суду від 08 жовтня 2019 року у складі колегії суддів: Полякова О. З.,                           Бєлки В. Ю., Крилової О. В.,
 
ВСТАНОВИВ:
08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року                 № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».
Частиною другою розділу II Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
За таких обставин розгляд касаційної скарги  ОСОБА_1 на ухвалу Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 26 червня 2019 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 08 жовтня 2019 року здійснюється Верховним Судом в порядку та за правилами ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року  № 2147-VIII, що діяла до 08 лютого 2020 року.
Описова частина 
Короткий зміст вимог скарги
У травні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на дії державного виконавця Мелітопольського міськрайонного ВДВС ГТУЮ у Запорізькій області Карпенка Е. Г. щодо розрахунку заборгованості по аліментам.
На обґрунтування скарги зазначав, що рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 30 січня 2017 року з нього стягнуто аліменти у розмірі 1/3 частини усіх видів заробітку (доходу), але не менше 30% встановленого законом прожиткового мінімуму для кожної дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 25 січня 2017 року.
Заявник вказує, що аліменти він сплачує регулярно та у повному обсязі. Натомість, 07 травня 2019 року йому стало відомо про наявність постанови про арешт грошових коштів на рахунках в банку. Пізніше, ознайомившись з вказаною постановою та розрахунком державного виконавця заборгованості по аліментам, він побачив помилки, яких припустився державний виконавець Мелітопольського міськрайонного ВІДВС ГТУЮ у Запорізькі області Карпенко Е. Г. Зокрема, державним виконавцем було розраховано аліменти, виходячи із 50 % відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, але рішенням суду з нього було стягнуто аліменти в розмірі 1/3 частини заробітку, але не менше 30 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, на кожну дитину. При цьому, державний виконавець повинен нараховувати аліменти відповідно до фактичного доходу, а не з середньостатистичного розміру заробітної плати по                                     м. Мелітополю. Крім того, державний виконавець невірно розрахував розмір аліментів за період з лютого 2017 по ІНФОРМАЦІЯ_3 щодо сина ОСОБА_2 , виходячи з прожиткового мінімуму на дитину старше 6 років, між тим, дитині виповнилося 6 років лише ІНФОРМАЦІЯ_3.
З урахуванням викладених обставин просив суд, визнати неправомірними дії державного виконавця Мелітопольського міськрайонного ВДВС ГТУЮ у Запорізькій області Карпенко Е. Г. відносно стягнення аліментів з ОСОБА_1 за рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 30 січня 2017 року; визнати неправомірним та скасувати розрахунок заборгованості зі сплати аліментів від 10 травня                   2019 року № 24434 в сумі 15 524,81 грн, зобов`язати державного виконавця зробити новий розрахунок та відкликати постанову від 26 квітня 2019 року        № б/н про арешт коштів боржника; виключити ОСОБА_1 з єдиного реєстру боржників.
Короткий зміст ухвали суду першої інстанції
Ухвалою Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від                   26 червня 2019 року скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення.
Відмовляючи у задоволенні скарги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що внесення змін до Сімейного кодексу України (далі - СК України) в частині визначення мінімального розміру аліментів є підставою для приведення розміру аліментів, які стягуються за рішенням суду, у відповідність до статті 182 СК України. В таких випадках питання визначення мінімального розміру аліментів, що мають стягуватись з боржника, віднесені до повноважень державного виконавця, у провадженні якого перебуває виконавче провадження з виконання виконавчого листа про стягнення аліментів. 
Крім того, суд встановив, що 18 червня 2019 року державним виконавцем Мелітопольського міськрайонного ВДВС ГТУЮ у Запорізькій області Карпенком Е. Г. було винесено постанову про виправлення помилки в розрахунку заборгованості від 26 березня 2019 року. Виправлено розмір прожиткового мінімуму, який застосовується при визначенні розміру частки для розрахунку заборгованості зі сплати аліментів для дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Не погодившись з такою ухвалою, ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою на неї.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Запорізького апеляційного суду від 08 жовтня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, ухвалу Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 26 червня 2019 року залишено без змін.
Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, оскільки вони відповідають встановленим обставинам справи та нормам матеріального і процесуального права. 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
У листопаді 2019 року на адресу Касаційного цивільного суду в складі Верховного Суду від ОСОБА_1 надійшла касаційна скарга на ухвалу Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 26 червня 2019 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 08 жовтня                     2019 року, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив суд оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення скарги.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що судами першої та апеляційної інстанції ухвалені рішення без повного дослідження усіх доказів та обставин, що мають значення для справи.
 
Доводи інших учасників справи
 
29 січня 2020 року на адресу Касаційного цивільного суду в складі Верховного суду від Карпенка Е. Г. надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому державний виконавець просить суд касаційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення, судові рішення судів першої та апеляційної інстанції залишити без змін.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Ухвалою Верховного Суду від 24 грудня 2019 року відкрито касаційне провадження за поданою касаційною скаргою та витребувано матеріали цивільної справи.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Суди встановили, що рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 30 січня 2017 року розірвано шлюб між                         ОСОБА_4 та ОСОБА_1 . Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 аліменти на утримання дітей: ОСОБА_5 ,                   ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/3 частини усіх видів заробітку (доходу) але не менше 30 % встановленого законом прожиткового мінімуму для кожної дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 25 січня 2017 року і до досягнення дітьми повноліття.
На підставі вказаного рішення Мелітопольським міськраойнним судом Запорізької області було видано виконавчий лист № 320/8024/16-ц.
Постановою державного виконавця Мелітопольського міськрайонного ВДВС ГТУЮ у Запорізькій області від 10 квітня 2018 року було відкрито виконавче провадження за виконавчим листом № 320/8024/16-ц, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 аліментів на утримання дітей, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_6 ,                                 ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/3 частини усіх видів заробітку, але не менше 30 % встановленого законом прожиткового мінімуму для кожної дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 25 січня 2017 року і до досягнення дітьми повноліття.
З розрахунку заборгованості боржника по аліментам від 26 березня 2019 року вбачається, що заборгованість ОСОБА_1 станом на 01 березня                    2019 року становить 16 248,76 грн.
Постановою державного виконавця Мелітопольського міськрайонного ВДВС ГТУЮ у Запорізькій області Карпенком Е. Г. від 26 квітня 2019 року для забезпечення реального виконання рішення суду накладено арешт на кошти боржника та у зв`язку наявною у боржника заборгованістю по аліментам станом на 09 квітня 2019 року, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за три місяці, відомості про ОСОБА_1 внесено до Єдиного реєстру боржників.
З клопотання Мелітопольського міськрайонного ВДВС ГТУЮ у Запорізькій області вбачається, що при здійсненні розрахунку заборгованості зі сплати аліментів була допущена помилка при визначенні розміру прожиткового мінімуму з 01 лютого 2017 року по ІНФОРМАЦІЯ_3 в розмірі, що встановлено для дитини, яка досягла 6 річного віку, в той час як дитині ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на вищевказаний період не виповнилось 6 років.
18 червня 2019 року державним виконавцем Мелітопольського міськрайонного ВДВС ГТУЮ у Запорізькій області Карпенком Е. Г. було винесено постанову про виправлення помилки в розрахунку заборгованості від 26 березня 2019 року. Виправлено розмір прожиткового мінімуму, який застосовується при визначенні розміру частки для розрахунку заборгованості зі сплати аліментів для дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
З урахуванням постанови від 18 червня 2019 року, заборгованість ОСОБА_1 перерахована, і станом на 26 березня 2019 року складала 14 968,79 грн. 
З розрахунку заборгованості боржника по аліментам від 10 травня 2019 року вбачається, що розмір заборгованості ОСОБА_1 по аліментам станом на 01 березня 2019 року становить 15 524,81 грн. 
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України (тут і далі в редакції, що діяла на час подання касаційної скарги, що розглядається) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.
 
Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
 
Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанції відповідають.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду та ефективного захисту сторони у справі, що передбачено статтями 6, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
У пункті 9 частини другої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.
 
Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковими до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
 
Згідно з частинами першою, другою статті 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності встановленої законом.
 
У частинах першій, третій статті 431 ЦПК України закріплено, що виконання судового рішення здійснюється на підставі виконавчого листа, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції. Виконавчий лист, судовий наказ, а у випадках, встановлених цим Кодексом, - ухвала суду є виконавчими документами. Виконавчий лист, судовий наказ, ухвала мають відповідати вимогам до виконавчого документа, встановленим законом.
Відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
 
Згідно частини першої статті 448 ЦПК України скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції.
Звертаючись до суду зі скаргою, заявник, зокрема, посилався на те, що державним виконавцем було розраховано аліменти виходячи із 50 % відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, але рішенням суду з нього було стягнуто аліменти в розмірі 1/3 частини заробітку, але не менше 30 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, на кожну дитину. 
Статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що  виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
 
Статтею 2 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад: верховенства права; обов`язковості виконання рішень; законності; диспозитивності; справедливості, неупередженості та об`єктивності, тощо.
 
Згідно частини першої статті 5 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».
 
Частиною першою, четвертою статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
 
Вимоги виконавця щодо виконання рішень є обов`язковими на всій території України. Невиконання законних вимог виконавця тягне за собою відповідальність, передбачену законом.
 
Згідно з частиною першою статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.
Разом з тим, положеннями частини восьмої статті 71 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що спори щодо розміру заборгованості із сплати аліментів вирішуються судом за заявою заінтересованої особи у порядку, встановленому законом.
Зазначений порядок передбачено приписами частини третьої статті 195 СК України, якою визначено, що розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, приватним виконавцем, а у разі виникнення спору - судом.
Відповідно до вимог статей 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до частини другої статті 182 СК України, до якої внесено зміни Законом України від 17 травня 2017 року № 2037- VIII  «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів», визначено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
 
Згідно частини другої статті 27 Конвенції ООН про права дитини від                                   20 листопада 1989 року батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
 
У частині першій статті 192 СК України передбачено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
 
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від  04 березня 2020 року у справі № 682/3112/18 (провадження № 14-580цс19) зазначено, що «зміна законодавцем мінімального розміру аліментів, які підлягають стягненню з платника аліментів на одну дитину, не є підставою для зміни розміру аліментів відповідно до статті 192 СК України, але є підставою для зміни мінімального розміру аліментів, зазначених у виконавчому листі у процедурі виконання та стягнення аліментів, та враховується під час визначення суми аліментів або заборгованості.
 
Законом України від 03 липня 2018 року № 2475-VIII частину першу статті 71 Закону України «Про виконавче провадження» доповнено абзацом другим, яким передбачено, що виконавець стягує з боржника аліменти у розмірі, визначеному виконавчим документом, але не менше мінімального гарантованого розміру, передбаченого СК України. Тобто законодавством передбачений механізм, який надає можливість забезпечити виплату аліментів у розмірі не нижче мінімального гарантованого розміру, передбаченого СК України навіть при наявності постановлених раніше судових рішень про стягнення аліментів у розмірі, нижчому ніж мінімальний гарантований розмір аліментів, встановлений законом на час стягнення».
 
У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
 
Отримувати підвищений мінімальний розмір аліментів - це безумовне право, визначене законом, яке захищається в судовому порядку. 
Ураховуючи викладене, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, дійшов обгрунтованого висновку про відмову у задоволенні скарги, пославшись при цьому на те, що внесення змін до СК України в частині визначення мінімального розміру аліментів є підставою для приведення розміру аліментів, які стягуються за рішенням суду, у відповідність до статті 182 СК України. В таких випадках питання визначення мінімального розміру аліментів, що мають стягуватись з боржника, віднесені до повноважень державного виконавця, у провадженні якого перебуває виконавче провадження з виконання виконавчого листа про стягнення аліментів. 
Державним виконавцем були вжиті заходи, необхідні для забезпечення виконання рішення суду, зокрема правомірно накладено арешт на кошти боржника.
Таким чином, посилання ОСОБА_1 щодо неправомірності нарахування аліментів 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку не заслуговують на увагу суду, оскільки зводяться до помилкового тлумачення скаржником законодавства.
Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права (частина перша статті 400 ЦПК України).
З огляду на приписи вказаної процесуальної норми Верховний Суд звертає увагу, що касаційна скарга не містять доводів щодо судових рішень судів попередніх інстанцій в частині оскарження дій державного виконавця про помилковий розрахунок розміру аліментів за період з лютого 2017 по ІНФОРМАЦІЯ_3 щодо сина ОСОБА_2 (виходячи з прожиткового мінімуму на дитину старше 6 років, між тим, дитині виповнилося 6 років лише ІНФОРМАЦІЯ_3).
Крім того, судами встановлено, що 18 червня 2019 року державним виконавцем Мелітопольського міськрайонного ВДВС ГТУЮ у Запорізькій області Карпенком Е. Г. було винесено постанову про виправлення помилки в розрахунку заборгованості від 26 березня 2019 року. Виправлено розмір прожиткового мінімуму, який застосовується при визначенні розміру частки для розрахунку заборгованості зі сплати аліментів для дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Доводи касаційної скарги ОСОБА_1 щодо помилки в розрахунку заборгованості є безпідставними та спростовуються матеріалами справи.
Інші доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржувані судові рішення ухвалені без додержання норм матеріального і процесуального права, та зводяться до переоцінки доказів у справі, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження в судах попередніх інстанцій із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.
 
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).
 
Верховний Суд встановив, що оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені з додержанням норм матеріального права та процесуального права, а доводи касаційної скарги їх висновків не спростовують, на законність ухвалених судових рішень не впливають.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанції - без змін, оскільки підстави для їх скасування відсутні.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Ухвалу Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від                        26 червня 2019 року та постанову Запорізького апеляційного суду від                            08 жовтня 2019 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:                                                                                              Є. В. Коротенко
 
 С. Ю. Бурлаков
 
 А. Ю. Зайцев