Постанова
Іменем України
18 серпня 2020 року
м. Київ
справа № 644/7470/17
провадження № 51-2719 км 20
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                   ОСОБА_1 ,
суддів                                                  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання      ОСОБА_4 ,
прокурора                                           ОСОБА_5 ,
потерпілої                                          ОСОБА_6 ,
представника потерпілої               ОСОБА_7 ,
в режимі відеоконференції
засудженого                                      ОСОБА_8 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_9  на вирок Орджонікідзевського районного суду міста Харкова від 12 грудня 2019 року та ухвалу Харківського апеляційного суду від 10 березня 2020 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12017220000001017, за обвинуваченням 
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, котрий народився у м. Харкові, проживає на АДРЕСА_1 , раніше не судимого, 
у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 Кримінального кодексу України (далі – КК).
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами 
першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Орджонікідзевського районного суду міста Харкова від 12 грудня               2019 року ОСОБА_8 засуджено за ч. 2 ст. 286 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки.  
Прийнято рішення про цивільні позови. Зокрема, стягнуто з ОСОБА_8 487 200 грн. на користь потерпілої ОСОБА_6 в рахунок відшкодування моральної шкоди, спричиненої смертю доньки ОСОБА_10 , та 487 200 грн. –             на користь ОСОБА_6 як представника малолітньої ОСОБА_11                            в рахунок відшкодування моральної шкоди, спричиненої смертю матері   ОСОБА_10 .
Згідно з вироком ОСОБА_8 визнано винуватим у тому, що він 10 серпня             2017 року приблизно о 23:30, керуючи технічно справним автомобілем                      «БМВ-525і», державний номерний знак НОМЕР_1 , рухаючись по                                             пр. Олександрівському зі сторони бул. Богдана Хмельницького в напрямку                   пр. Архітектора Альошина у м. Харкові, зі швидкістю 60 км/год, в порушення вимог пунктів 18.1, 18.4 Правил дорожнього руху при перетині перехрестя                з вул. Генерала Момота та наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу, не врахував, що автомобіль, який рухався у лівій смузі руху відносно нього, зменшив швидкість та зупинився з метою надати дорогу пішоходам,                     не зупинився, а продовжив рухатися з тією ж швидкістю, внаслідок чого скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_10 , яка переходила по пішохідному переходу проїзну частину дороги по пр. Олександрівському. У результаті дорожньо-транспортної пригоди потерпіла ОСОБА_10 отримала тяжкі тілесні ушкодження, що спричинили смерть.
Ухвалою Харківського апеляційного суду від 10 березня 2020 року вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_8 залишено без зміни.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_9 , посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить змінити судові рішення щодо ОСОБА_8 в частині призначеного йому покарання, а також в частині цивільного позову ОСОБА_6 та цивільного позову, поданого                  ОСОБА_6 як законним представником малолітньої ОСОБА_11 .                               На думку захисника, з урахуванням обставин злочину та даних про особу винного, виправлення ОСОБА_8 можливе без відбування покарання у виді позбавлення волі із застосуванням положень ст. 75 КК та без призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами. Також ОСОБА_9 посилається на необґрунтованість висновків місцевого та апеляційного судів у частині вирішення цивільних позовів ОСОБА_6 про відшкодування моральної шкоди, вважає призначене відшкодування непомірно високим.
Позиції інших учасників судового провадження
Потерпілі ОСОБА_6 та ОСОБА_12 подали заперечення на касаційну скаргу захисника ОСОБА_9 , в яких вказали на законність та обґрунтованість судових рішень щодо ОСОБА_8 і просили залишити їх без зміни.
У судовому засіданні засуджений ОСОБА_8 підтримав касаційну скаргу захисника.
Потерпіла ОСОБА_6 та її представник – адвокат ОСОБА_7 вказали на необґрунтованість касаційної скарги захисника ОСОБА_9                      та просили залишити її без задоволення, а  судові рішення щодо ОСОБА_8 –  без зміни.
Прокурор ОСОБА_5 заперечив проти задоволення касаційної скарги.
Мотиви Суду
Згідно зі ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому наділений повноваженнями лише щодо перевірки правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати                              та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.   
Відповідно до приписів ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого.
Отже, касаційний суд не перевіряє судові рішення в частині неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження. Натомість зазначені обставини були предметом перевірки суду апеляційної інстанції.
Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні злочину,                      за який його засуджено, та кваліфікація вчиненого за ч. 2 ст. 286 КК у касаційній скарзі не оспорюються.
Відповідно до вимог статей 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
Норми закону України про кримінальну відповідальність наділяють суд правом вибору у визначених законом межах заходу примусу певного виду і розміру. Названа функція суду за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки передбачає вибір однієї з альтернативних форм реалізації кримінальної відповідальності і потребує взяття до уваги й оцінки відповідно до визначених законом орієнтирів усіх конкретних обставин справи, без урахування яких обрана міра покарання не може вважатися справедливою. Справедливість покарання має визначатися з урахуванням інтересів усіх суб`єктів кримінально-правових відносин, а також інших осіб з погляду підвищення рівня їх безпеки шляхом запобігання вчиненню нових злочинів і надання підстав правомірно очікувати відповідну протиправному діянню реакцію держави, що є важливим чинником юридичної захищеності людини.
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції,                           з  висновком якого погодився апеляційний суд, дотримався наведених вимог матеріального права.
Так, ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого                            ч. 2 ст. 286 КК, який згідно з вимогами ст. 12 КК є тяжким злочином.
Санкція ч. 2 ст. 286 КК передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від трьох до восьми років з позбавленням права керувати транспортними засобами                       на строк до трьох років або без такого. У цьому випадку додаткове покарання                                   є альтернативним, а доцільність його застосування вирішується судом у кожному конкретному випадку.
Обираючи ОСОБА_8 міру примусу, суд належним чином врахував, що він, грубо знехтувавши вимогами ПДР України, вчинив необережний тяжкий злочин, наслідками якого стала смерть людини, разом з цим зважив на дані про особу винного, котрий раніше не судимий, характеризується позитивноі відсутність обтяжуючих покарання обставин, та правильно призначив ОСОБА_8 покарання за ч. 2 ст. 286 КК у виді позбавлення волі на строк 4 роки, яке наближене до мінімального у межах санкції вказаної норми, а також застосував додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк  3 роки.
Згідно з приписами ст. 75 КК якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного                   та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Однак суд першої інстанції, взявши до уваги, що ОСОБА_8 вину                          у скоєному злочині не визнав, не розкаявся, перед потерпілими не вибачився, шкоду не відшкодував, а також зваживши на всі обставини, які мають правове значення, дійшов обґрунтованого висновку про неможливість звільнення ОСОБА_8 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК,  з чим погодився й апеляційний суд.
На думку колегії суддів, в даному конкретному випадку таке покарання відповідає вимогам  ст. 50, ст. 65 КК, є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів. 
Підстав вважати призначення ОСОБА_8 додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами несправедливим через суворість, про що захисник порушив питання у касаційній скарзі, колегія суддів  не вбачає, як і підстав для застосування щодо засудженого положень ст. 75 КК.
Зазначений у вироку розмір моральної шкоди в сумі 487 200 грн на користь потерпілої ОСОБА_6 та розмір моральної шкоди в сумі 487 200 грн                       на користь ОСОБА_6 як законного представника малолітньої                ОСОБА_11 , що підлягає стягненню з засудженого, судом визначено                             з урахуванням характеру та обсягу перенесених ними страждань, які пов`язані                 з втратою доньки та матері відповідно. Підстав для зменшення цього розміру немає.
Переглянувши вирок місцевого суду за апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_8 , суд апеляційної інстанції належним чином перевірив викладені               у ній доводи, які є аналогічними доводам касаційної скарги захисника               ОСОБА_9 , та визнав їх  необґрунтованими, навівши належні й достатні мотиви спростування. Ухвала апеляційного суду достатньо вмотивована                           та відповідає вимогам ст. 419 КПК.
Переконливих доводів, які би спростовували висновки місцевого й апеляційного судів в частині призначеного ОСОБА_8 покарання та в частині вирішення цивільних позовів про відшкодування моральної шкоди, захисник у касаційній скарзі не навів.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були                             би підставою для скасування чи зміни оскаржуваних судових рішень,                                            не встановлено.
За таких обставин, касаційна скарга захисника не підлягає задоволенню.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Суд
ухвалив:
Вирок Орджонікідзевського районного суду міста Харкова від 12 грудня                    2019 року та ухвалу Харківського апеляційного суду від 10 березня 2020 року щодо ОСОБА_8 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника – без задоволення.
Постанова є остаточною й оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                                          ОСОБА_13                                       ОСОБА_3