ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
11 вересня 2020 р. 	Справа № 440/4628/19	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Бартош Н.С.,
Суддів: Григорова А.М. ,  Подобайло З.Г. ,
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Полтавського окружного адміністративного суду (головуючий І інстанції Бойко С.С., м. Полтава) від 01.04.2020 року по справі № 440/4628/19
за позовом ОСОБА_1 
до Державної казначейської служби України, Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області
про визнання дій неправомірними та стягнення матеріальної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом, в якому просив визнати неправомірними дій щодо незаконного відрахування податку з щомісячного довічного грошового утримання та стягнути з держави Україна за рахунок Державного бюджету України кошти в сумі 112715,46 грн.
В обґрунтування позовних вимог зазначив, що він є суддею у відставці та отримує щомісячне довічне грошове утримання. Вказував, що в рішенні № 1-р/2018 від 27.02.2018 Конституційним Судом України положення абзацу першого пп. 164.2.19 п. 164.2 ст. 164 Податкового кодексу щодо оподаткування щомісячного довічного грошового утримання суддів не відповідає частині  першій статті 126 Конституції України. В період з 01 липня 2014 року по лютий 2018 року відповідачем із вказаної виплати було утримано податок на доходи фізичних осіб та військовий збір у відповідності до пп. 164.2.19 п. 164.2 ст. 164 Податкового кодексу України, чим, на його думку, завдано ОСОБА_1 матеріальної шкоди у розмірі 112715,46 грн, яку необхідно стягнути з відповідача за рахунок державного бюджету.
Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 01.04.2020 року по справі № 440/4628/19 в задоволенні позовних вимог відмовлено.
Позивач не погодився з рішенням суду першої інстанції та подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права з підстав, викладених в апеляційній скарзі.
Відповідачі відзив на апеляційну скаргу не подали.
Ухвалами Другого апеляційного адміністративного суду від 24.06.2020 р. відкрито апеляційне провадження та розгляд справи призначено у відкритому судовому засіданні на 21.07.2020 р. 
Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.
Відповідно до протокольної ухвали від 21.07.2020 р., у зв`язку з неприбуттям учасників справи у судове засідання, колегія суддів ухвалила апеляційний розгляд справи продовжити в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Згідно з ч. 4 ст. 243 КАС України, судове рішення, постановлене у письмовому провадженні, повинно бути складено у повному обсязі не пізніше закінчення встановлених цим Кодексом строків розгляду відповідної справи, заяви або клопотання.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, дослідивши доводи апеляційної скарги, відзиву на позовну заяву, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 перебуває на обліку в Полтавському ОУПФ Полтавської області та отримує щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці, призначене відповідно до Закону України від 07.07.2010 № 2453-VI "Про судоустрій та статус суддів".
ОСОБА_1 звернувся до Полтавського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області із заявою про перерахунок щомісячного довічного грошового утримання судді, у якій просив провести перерахування щомісячного довічного грошового утримання з 1 липня 2014 року по лютий 2018 року і перерахувати незаконно утримані грошові кошти на його рахунок, оскільки рішенням Конституційного Суду України № 1-р/2018 від 27.02.2018 визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним) положення абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу. 
За результатами розгляду вищевказаної заяви листом від 29.03.2018 р. № 169/Ч-14 Полтавським об`єднаним управлінням Пенсійного фонду України Полтавської області надано відповідь позивачу, що ставка податку, зокрема, визначається за нормами статті 167 Податкового кодексу України, яка становить 18% бази оподаткування щодо перевищення суми пенсії (включаючи суму її індексації, нараховану відповідно до закону), щомісячного довічного грошового утримання, визначеної у підпункті 164.2.19. пункту 164.2. статті 164, які отримуються платником податку з Пенсійного фонду України чи бюджету згідно із законом. Згідно підпункту 16-1 Податкового кодексу України, тимчасово, до набрання чинності рішенням Верховної Ради України про завершення реформи Збройних Сил України, встановлюється військовий збір. Ставка збору становить 1,5 відсотка від об`єкта оподаткування. 
Законом України від 02.06.2016 р. № 1411-VІII "Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо звільнення від оподаткування пенсій", який набрав чинності з 01.07.2016, внесено зміни, зокрема, до пп. 164.2.19 п. 164.2 ст. 164 Податкового кодексу України, згідно якого суми пенсій (включаючи суму їх індексації, нараховану відповідно до закону) або щомісячного довічного грошового утримання, отримуваних платником податку з Пенсійного фонду України чи бюджету згідно із законом, якщо їх розмір перевищує десять розмірів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність (у розрахунку на місяць), встановленого на 1 січня звітного податкового року, - у частині такого перевищення, а також пенсій з іноземних джерел, якщо згідно з міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, такі пенсії підлягають оподаткуванню чи не оподатковуються в країні їх виплати. В ході розгляду звернення ОСОБА_1 порушень чинного законодавства не виявлено, а перерахунок буде здійснено в порядку встановленому чинним законодавством після подання відповідних документів.
Не погоджуюсь із такою відповіддю та вважаючи дії відповідача щодо відрахуванням податку із отриманого ОСОБА_1 щомісячного довічного грошового утримання неправомірними, позивач звернувся до суду першої інстанції із вищевказаними позовними вимогами.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції дійшов до висновку, що станом на дату виникнення спірних правовідносин абз. 1 пп. 164.2.19 п. 164.2 ст. 164 Податкового кодексу України був чинним, підлягав застосуванню та поширював свою дію на спірні правовідносини. Доказів здійснення Головним управлінням Пенсійного Фонду України в Полтавській області відрахування податку на доходи фізичних осіб, військового збору із щомісячного довічного грошового утримання позивача як судді у відставці з березня 2018 року суду не надано та судом не встановлено.
Аналогічні твердження були наведені відповідачем - ГУ ПФ України в Полтавській області, які вказувалися у відзиві на позовну заяву. 
Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Судовим розглядом встановлено, що в період з 01.07.2014 по 28.02.2018 з довічного грошового утримання позивача утримано податок з доходів фізичних осіб та військовий збір  відповідно до абз. 1 пп. 164.2.19 п. 164.2 ст. 164 Податкового кодексу України, що сторонами не заперечувалося.
Рішенням № 1-р/2018 від 27.02.2018 р. Конституційним Судом України визнано положення абз.1 пп. 164.2.19 п. 164.2 ст. 164 ПК України щодо оподаткування щомісячного довічного грошового утримання суддів таким, що не відповідає ч. 1 ст. 126 Конституції України.
Підставою для звернення позивача до суду першої інстанції вказується те, що він вважає, що правовою нормою, яка визнана неконституційною йому завдано майнову шкоду, з посиланням, зокрема, на приписи ст. 1175 ЦК України.
З приводу вказаних позивачем доводів в обґрунтування позовних вимог та вимог апеляційної скарги, а також висновку суду першої інстанції про наявність підстав для відмови в задоволенні позовних вимог, колегія суддів зазначає наступне.
Положеннями ч. 2 ст. 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
За змістом пп. 162.1.1. п.162.1 ст. 162 ПК України (у редакції чинній на момент призначення позивачу довічного грошового утримання) платниками податку є зокрема: фізична особа – резидент та отримує; доходи як з джерела їх походження в Україні, так і іноземні доходи.
Об`єктом оподаткування збору є доходи, визначені п. 163.1 ст. 163 ПК України, тобто доходи з джерела їх походження в Україні, які остаточно оподатковуються під час їх нарахування (виплати, надання). Ставка податку на доходи фізичних осіб становить 15 відсотків об`єкта оподаткування щодо доходів.
Відповідно до п. 164.1 ст. 164 ПК України базою оподаткування є загальний оподатковуваний дохід, з урахуванням особливостей, визначених цим розділом. Загальний оподатковуваний дохід - будь-який дохід, який підлягає оподаткуванню, нарахований (виплачений, наданий) на користь платника податку протягом звітного податкового періоду.
Згідно з пп. 164.1.1 ст. 164 ПК України загальний оподатковуваний дохід складається з доходів, які остаточно оподатковуються під час їх нарахування (виплати, надання), доходів, які оподатковуються у складі загального річного оподатковуваного доходу, та доходів, які оподатковуються за іншими правилами, визначеними цим Кодексом.
Перелік доходів, які включаються до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку визначені п. 164.2 ст. 164 ПК України.
Положеннями Закону України "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні" від 27.03.2014 р. № 1166-VII до Податкового кодексу України внесено зміни, які набрали чинності з 01.07.2014. Згідно з цими змінами статтю 164 Кодексу доповнено новим пунктом 164.2.19, відповідно до якого до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються суми пенсій (включаючи суму їх індексації, нараховану відповідно до закону) або щомісячного довічного грошового утримання, отримуваних платником податку з Пенсійного фонду України чи бюджету згідно із законом, якщо їх розмір перевищує десять тисяч гривень на місяць, - у частині такого перевищення, а також пенсій з іноземних джерел, якщо згідно з міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, такі пенсії підлягають оподаткуванню чи оподатковуються в країні їх виплати.
Законом України від 28.12.2014 р. № 71-VIII "Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи", який набрав чинності з 01.01.2015, підпункт 164.2.19 ПК України викладено в наступній редакції: "суми пенсій (включаючи суму їх індексації, нараховану відповідно до закону) або щомісячного довічного грошового утримання, отримуваних платником податку з Пенсійного фонду України чи бюджету згідно із законом, якщо їх розмір перевищує три розміри мінімальної заробітної плати (у розрахунку на місяць), встановленої на 1 січня звітного податкового року, - у частині такого перевищення, а також пенсій з іноземних джерел, якщо згідно з міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, такі пенсії підлягають оподаткуванню чи не оподатковуються в країні їх виплати".
В подальшому, згідно внесених Законом України від 02.06.2016 № 1411-VIII "Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо звільнення від оподаткування пенсій" до підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 ПК України змін, базою оподаткування ПДФО стали суми пенсій або щомісячного довічного грошового утримання у частині, що перевищує десять розмірів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність (у розрахунку на місяць), встановленого на 1 січня звітного податкового року, - у частині такого перевищення.
Статтею 38 ПК України передбачено, що виконанням податкового обов`язку визнається сплата в повному обсязі платником відповідних сум податкових зобов`язань у встановлений податковим законодавством строк. Сплата податку та збору здійснюється платником податку безпосередньо, а у випадках, передбачених податковим законодавством, - податковим агентом, або представником платника податку.
Положеннями п. 164.3. ст. 164 цього Кодексу унормовано, що при визначенні бази оподаткування враховуються всі доходи платника податку, отримані ним як у грошовій, та і негрошовій формах.
Також, пунктом 16-1 Підрозділу 10 "Інші перехідні положення" ПК України встановлено, що тимчасово, до набрання чинності рішенням Верховної Ради України про завершення реформи Збройних Сил України, встановлюється військовий збір. Платниками збору є особи, визначені пунктом 162.1 статті 162 цього Кодексу. Об`єктом оподаткування збором є доходи, визначені статтею 163 цього Кодексу. Ставка збору становить 1,5 відсотка від об`єкта оподаткування, визначеного підпунктом 1.2 цього пункту.
Як слідує з матеріалів справи, довічне грошове утримання позивача у спірний період становило понад десять розмірів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, у зв`язку з чим з цих сум органом пенсійного фонду утримувалось у частині такого перевищення ПДФО (15%) та військовий збір (1,5%).
27 лютого 2018 року Конституційний Суд України ухвалив рішення у справі № 1-6/2018, яким визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України, яким передбачено, що до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються суми пенсій (включаючи суму їх індексації, нараховану відповідно до закону) або щомісячного довічного грошового утримання, отримуваних платником податку з Пенсійного фонду України чи бюджету згідно із законом, якщо їх розмір перевищує десять розмірів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність (у розрахунку на місяць), встановленого на 1 січня звітного податкового року, - у частині такого перевищення, а також пенсій з іноземних джерел, якщо згідно з міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, такі пенсії підлягають оподаткуванню чи не оподатковуються в країні їх виплати.
Так, Конституційний Суд України дійшов висновку, що положення абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 ПК України, яким запроваджено оподаткування пенсій певних категорій (груп) пенсіонерів, суперечить статті 46 Конституції України.
За положеннями ст. 152 Конституції України, закони та інші акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають Конституції України або якщо була порушена встановлена Конституцією України процедура їх розгляду, ухвалення або набрання ними чинності.
Закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.
Відповідно до ст. 91 Закону України від 13.07.2017 р. № 2136-VIII "Про Конституційний Суд України", закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.
З резолютивної частини рішення Конституційного Суду України від 27.02.2018 слідує, що положення абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 ПК України визнане неконституційним і втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення.
Таким чином, фактичне оподаткування щомісячного довічного грошового утримання суддів припинено з 27.02.2018 р., тобто з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення у справі № 1-6/2018.
Колегія суддів зазначає, що у цій справі предметом спору є стягнення шкоди у вигляді неотриманої частини щомісячного довічного утримання судді у відставці внаслідок застосування положень ПК України, які визнані неконституційними, що зумовлює розгляд справи в порядку адміністративного судочинства.
У Конституції України (ст. 56) закріплено право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування; їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Статтею 152 Конституції України передбачено, що закони та інші акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають Конституції України або якщо була порушена встановлена Конституцією України процедура їх розгляду, ухвалення або набрання ними чинності. Матеріальна чи моральна шкода, завдана фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, відшкодовується державою у встановленому законом порядку.
Конституційний Суд України в рішенні від 30.05.2001 р. у справі № 1-22/2001 за конституційним зверненням ВАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» зазначив, зокрема, таке: України закріпила принцип відповідальності держави перед людиною за свою діяльність, який проявляється передусім у конституційному визначенні обов`язків держави (ст. 3, 16, 22). Така відповідальність не зводиться лише до політичної чи моральної відповідальності публічної влади перед суспільством, а має певні ознаки юридичної відповідальності держави та її органів за невиконання чи неналежне виконання своїх обов`язків». І далі: «... ст. 152 Конституції України зобов`язує державу відшкодовувати матеріальну чи моральну шкоду, завдану фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними».
Судова колегія зазначає, що норми ч. 3 ст. 152 Конституції України, мають відсилочний характер та передбачають наявність закону щодо порядку та механізму, який би регулював відносини щодо відшкодування шкоди, завданої фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними. На момент вирішення спірних правовідносин такий спеціальний закон не прийнятий.
Водночас, відповідно до ст. 7 КАС України суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України. У разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону суд виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права). Аналогія закону та аналогія права не застосовується для визначення підстав, меж повноважень та способу дій органів державної влади та місцевого самоврядування.
З урахуванням приписів ст. 7 КАС України суд вважає за можливе застосувати закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону), зокрема положення ст. 1175 Цивільного кодексу України, відповідно до якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі в результаті прийняття органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування нормативно-правового акта, що був визнаний незаконним і скасований, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини посадових і службових осіб цих органів.
Правила ст. 1175 ЦК передбачають особливості відшкодування шкоди, завданої фізичній або юридичній особі в результаті прийняття органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування нормативно-правового акта. Ця норма є спеціальною по відношенню до положень ст.ст. 1166, 1173 ЦК, та має певні особливості, зокрема: шкода завдана фізичній або юридичній особі в результаті прийняття органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування нормативно-правового акта; нормативно-правовий акт повинен бути визнаний судом незаконним і скасований; відповідальність настає незалежно від вини посадових і службових осіб цих органів.
Відповідно до ч. 1 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Відповідно до пункту 2 частини другої тієї ж статті збитками є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (упущена вигода). Отже, поняття «збитки» передбачає й упущену вигоду, під якою розуміються доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено. Збитки полягають не в реальних втратах особи, яких вона зазнала або зазнає, а в тих доходах, які позивач недоотримав або недоотримає внаслідок порушення його цивільного права. Саме такий правовий висновок висловлено в постанові Верховного Суду України від 18 травня 2016 року у справі № 6-237цс16.
Внаслідок прийняття Закону України "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні" від 27березня 2014 року № 1166-VII (далі - Закон № 1166) пункт 164.2статті 164 Кодексу доповнено новим підпунктом 164.2.19, відбулось фактичне звуження змісту та обсягу прав позивача на майно, зокрема, довічне грошове утримання, на яке він міг очікувати відповідно до норм законодавства чинного на момент виникнення відповідних прав.
Норми абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2. статті 164 Податкового кодексу втратили чинність з 27 лютого 2018 року, з моменту прийняття Рішення Конституційного Суду України. Конституційний Суд України підтвердив неконституційність норми Податкового кодексу, що існувала з 2014 року, тобто мав місце факт триваючого порушення прав позивача, що припинено з 01.03.2018 року, а саме зупинено здійснення відрахувань з виплат.
Однак, судова колегія зазначає, що позивач недоотримав дохід у вигляді утриманого податку на доходи фізичних осіб та військового збору з довічного грошового утримання, що, зокрема, підтверджується діями органу Пенсійного фонду України, який перестав здійснювати відрахування після визнання вищезазначеного акту неконституційним.
Внаслідок прийняття Закону України "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні" від 27 березня 2014 року № 1166-VII порушено право позивача на майно, яке розглядається як автономне поняття в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та полягає в правомірному очікуванні. Набувши право на відставку, позивач мав право очікувати отримання довічного грошового утримання у розмірі, визначеному законодавством на дату виникнення такого права.
Суд зазначає, що за приписами ст. 1175 ЦК України шкода, завдана в результаті прийняття органом державної влади нормативно-правового акта, відшкодовується державою, а не відповідним органом. Вказане обумовлено складністю процедури прийняття нормативно-правових актів, необхідністю їх узгодження в різних інстанціях, державної реєстрації в Міністерстві юстиції України, тощо. Отже, суб`єктом відповідальності та відшкодування завданої шкоди є держава. Статтею 25 Бюджетного кодексу України передбачено, що казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Відшкодування відповідно до закону шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) у порядку, визначеному законом.
Держава Україна в особі Державної казначейської служби України вірно визначена відповідачем у справі, враховуючи Положення про Державну казначейську службу України та правовий висновок викладений в постанові Верховного Суду від 10.01.2018 року справа № 454/1642/16-ц.
При цьому суд зазначає, що Постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 р. № 845, затверджено Порядок виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, який визначає механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, прийнятих судами, а також іншими державними органами (посадовими особами).
Відповідно до п. 35 Порядку Казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації) зокрема шкоди, заподіяної органом державної влади у сфері нормотворчої діяльності. Для забезпечення безспірного списання коштів державного бюджету згідно з пунктом 35 цього Порядку в Казначействі відкривається в установленому порядку відповідний рахунок. Безспірне списання коштів державного бюджету здійснюється Казначейством за рахунок і в межах бюджетних призначень, передбачених у державному бюджеті на зазначену мету.
Згідно з п. 25 Порядку у разі наявності у боржника або головного розпорядника бюджетних коштів окремої бюджетної програми для забезпечення виконання рішень суду безспірне списання коштів здійснюється лише за цією бюджетною програмою.
Згідно наданого позивачем розрахунку про суми утриманого податку та військового збору за період з липня 2014 року по березень 2018 року вони  складають 112715,46 грн. Разом з тим, оскільки норми абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2. статті 164 Податкового кодексу втратили чинність з 27.02.2018 р., з моменту прийняття Рішення Конституційного Суду України, з 01.03.2018 року зупинено здійснення відрахувань з виплат, належних позивачу, а тому суд апеляційної інстанції вважає, що відсутні підстави для задоволення позовних вимог в частині стягнення з держави Україна за рахунок Державного бюджету України кошті в сумі 2510,43 грн., як шкоди в розумінні вимог ст. 1175 ЦК України.
В свою чергу, вимоги про стягнення з держави Україна за рахунок Державного бюджету України коштів в сумі 110205,03 грн. підлягають задоволенню, з огляду на наведені вище обставини. 
Що стосується вимоги позивача про визнання неправомірними дій щодо незаконного відрахування податку з щомісячного довічного грошового утримання, колегія суддів зазначає, що в період з 01.07.2014 р. по 28.02.2018 р. положення абз. 1 пп. 164.2.19 п. 164.2 ст. 164 ПК України були чинними, а тому у відповідача не було підстав не застосовувати приписи чинного на той час законодавства, яке лише з березня 2018 року втратило свою чинність, у зв`язку з визнанням таких норм неконституційними, а тому підстави для задоволення позову в цій частині відсутні.
Судом першої інстанції не було враховано вищенаведених обставин, що призвело до неправильного вирішення справи. 
Відповідно до ч. 1 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Враховуючи те, що рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 01.04.2020 року по справі № 440/4628/19 прийняте з порушенням норм матеріального права, а тому воно підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.
Відповідно до ч. 5 ст. 328 КАС України не підлягають касаційному оскарженню: 1) рішення, ухвали суду першої інстанції та постанови, ухвали суду апеляційної інстанції у справах, рішення у яких підлягають перегляду в апеляційному порядку Верховним Судом; 2) судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.
Враховуючи те, що справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження, рішення суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.
Керуючись ст. ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 326, 327 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задовольнити частково.
Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 01.04.2020 року по справі № 440/4628/19 скасувати та прийняти нове, яким позовні вимоги ОСОБА_1 – задовольнити частково.
Стягнути з Державного бюджету України шляхом безспірного списання з відповідного рахунку Державної казначейської служби України за рахунок бюджетної програми КПКВК 3504030 на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) матеріальну шкоду, завдану Законом, що визнаний неконституційним, у розмірі 110205,03 грн. (сто десять тисяч гривень) грн. 03 коп.
В іншій частині в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 – відмовити.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України, відповідно до вимог ст. 327, ч. 1 ст. 329 КАС України.

Головуючий суддя 	(підпис)	Бартош Н.С.	
Судді	(підпис)  (підпис) 	Григоров А.М.    Подобайло З.Г.  	

Повний текст постанови виготовлений  11.09.2020 року