Справа № 161/19713/19 	Головуючий у 1 інстанції: Присяжнюк Л. М. 	
Провадження № 22-ц/802/723/20  Категорія: 84 	  Доповідач: Данилюк  В. А.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
       
15 липня 2020 року                                                  місто Луцьк
               
Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого судді Данилюк В. А.,
суддів Киці С. І., Шевчук Л. Я.,
з участю: 
секретаря судового засідання Вергуна Т. С., 
позивача ОСОБА_1 ,
відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , Товариства з обмеженою відповідальністю «ГЦНТП-плюс», фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 08 травня 2020 року,
 
В С Т А Н О В И В:

 
        ОСОБА_1 звернувся в суд з заявою про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , Товариства з обмеженою відповідальністю «ГЦНТП-плюс», фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії.
 
       Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 08 травня 2020 року відмовлено у заяві ОСОБА_1 про забезпечення позову.
 
Не погодившись з ухвалою суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій вказує, що твердження суду про те, що положення п. 6 ст. 151 ЦПК України заява не містить пропозицій заявника щодо зустрічного забезпечення не містить жодного юридичного сенсу, оскільки всупереч вимогам ч. 3 ст. 152 ЦПК України суд не викликав позивача для надання пояснень або додаткових доказів, що підтверджується необхідністю забезпечення позову, або для з`ясування питань, пов`язаних із зустрічним забезпеченням. Судом не вчинено жодних дій, передбачених статтею 154 ЦПК України щодо зустрічного забезпечення позову.
 
Таким чином, покликаючись на неправильне застосування норм процесуального та матеріального права,  позивач  ОСОБА_1 просить ухвалу суду першої інстанції скасувати.
Відзиви на апеляційну скаргу в даній справі не подавалися.
Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано обґрунтувань наявності реальної загрози істотного ускладнення чи унеможливлення виконання можливого рішення суду про задоволення позову. 
Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки він є правильним по суті.
Статтею 124 Конституції України визначений принцип обов`язковості судових рішень, який із огляду на положення ст.ст. 18, 153 ЦПК України поширюється також на ухвалу суду про забезпечення позову.
При цьому відповідно до ч. 2 ст. 149 ЦПК України забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
Забезпечення позову по суті це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.
За змістом ст. 151 ЦПК України заява про забезпечення позову повинна містить, зокрема, обґрунтування необхідності забезпечення позову.
Згідно з ч.1 ст.150 зазначеного Кодексу позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб (п.1); забороною вчиняти певні дії (п.2).
Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову»: єдиною підставою для забезпечення позову є відповідне клопотання у формі мотивованої заяви особи, яка бере участь у справі (п.1.); розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, позовним вимогам; при встановленні зазначеної відповідності слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи-підприємця; вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку з застосуванням цих заходів (п.4.)
Дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що заява про забезпечення позову не обґрунтована доводами, які б свідчили про реальну загрозу ускладнення або невиконання рішення суду.
За ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч. 1 ст. 12 ЦПК України).
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України).
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. За ч. 1 ст. 258 ЦПК України судовими рішеннями є: 1) ухвали; 2) рішення; 3) постанови; 4) судові накази.
Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, ухвала постановлена з додержанням норм чинного законодавства і підстави для її скасування відсутні. 
Керуючись ст. ст. 259, 268, 367, 368, 371, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд в складі колегії суддів
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 08 травня 2020 року в даній справі залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
Повний текст постанови складено 20 липня 2020 року.

Головуючий

Судді: