ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
17 серпня 2020 року           справа №200/8692/19-а 

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі суддів: Арабей Т.Г.,   Міронової Г.М.,Кормпанієць І.Д. за участю секретаря судового засідання - Тішевського В.В., представника відповідача -  Сенникова А.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 24 грудня 2019 року у справі № 200/8692/19 (головуючий суддя І інстанції - Бабіч С.І.), складене в повному обсязі 08 січня 2020 року в м. Слов`янськ Донецької області за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Донецькій області про визнання неправомірними дій та скасування рішення, -

                                                        ВСТАНОВИВ:

10 липня 2019 року ОСОБА_1 звернулась до Донецького окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління ДФС у Донецькій області в якому просить визнати дії відповідача неправомірними та скасувати рішення про застосування фінансових санкцій від 24 червня 2019 року № 000121/05-99-40-03/ НОМЕР_1 (а.с. 3-14).
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 24 грудня 2019 року  відмовлено у задоволені позовних вимог (а.с. 58-61). 
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на надання не вірної оцінки обставинам справи та порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просила скасувати рішення суду першої інстанції  та прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.
В обґрунтування апеляційної скарги, зазначено, що кожного разу, коли судом першої інстанції призначався розгляд справи позивач подавала клопотання про розгляд справи в режимі відеоконференції, а 24 грудня 2019 року була зайнята як адвокат у іншій справі, однак судом надіслано повістку на цю дату.
Зазначила, що в матеріалах справи відсутній розрахунковий документ на підтвердження факту продажу алкогольного напою.
Станом на момент складення протоколу ГП № 238507 від 16 лютого 2019 року гр. ОСОБА_2 не перебувала у трудових правовідносинах із позивачем, хоча суб`єктом правопорушення  за ч. 2 ст. 156 КУпАп є саме працівник торгівлі.
Під час судового розгляду не було надано жодного доказу того, що в магазині позивача продаються слабоалкогольні напої, аналогічні тим, що виявлені у неповнолітній особи.
Зазначила, що ані на момент прийняття рішення, ані на момент судового розгляду адміністративної справи, відповідачем, як суб`єктом владних повноважень не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що господарська діяльність в магазині на момент вчинення правопорушення здійснювалась ФОП ОСОБА_1 .
Судом першої інстанції встановлено, що єдиним доказом вказаного правопорушення є пояснення неповнолітнього, інших доказів, які підтверджували факт продажу алкогольних напоїв неповнолітній особі в матеріалах справи немає.
Факт виявлення у неповнолітній особі слабоалкогольного напою, на думку позивача, ніяким чином не підтверджується, не надано відомості про його огляд, відсутні дані про те, де особа перебувала під час прийняття рішення у справі.
Вважає, що відповідачем не перевірено чи мав місце факт вчинення адміністративного правопорушення.
Зазначила, що судом першої інстанції не вірно встановлено достатність доказів на підтвердження факту продажу алкогольною напою особі, яка не досягла 18 років.
Вважає, спірне рішення є незаконним з огляду на відсутність доказів на підтвердження скоєння правопорушення, передбаченого ст. 15-3 Закону України "Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів" (а.с. 138-148).
Ухвалою Першого апеляційного адміністративного суду від 27 квітня 2020 року замінено відповідача по справі - Головне управління ДФС у Донецькій області на Головне управління ДПС у Донецькій області (а.с. 236-237).
Позивач в судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялась судом належним чином.
17 серпня 2020 року від позивача на адресу Першого апеляційного адміністративного суду надійшла заява про відкладення розгляду справи (оголошення перерви) на пізніший термін, яка обґрунтована епідемією COVID-19.  
Суд апеляційної інстанції вважає, що зазначене клопотання задоволенню не підлягає, з огляду на наступне.   
Відповідно до п. 3 розділу VI «Прикінцеві положення» КАС України, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення.
Суд за заявою особи продовжує процесуальний строк, встановлений судом, якщо неможливість вчинення відповідної процесуальної дії у визначений строк зумовлена обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином.
В даному випадку позивачем до клопотання не додано жодного доказу, що неможливість з`явитися у судове засідання зумовлена обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином.
При цьому, судом апеляційної інстанції за клопотанням позивача призначено розгляд судового засідання в режимі відеоконференції у Донецькому апеляційному суду (м. Маріуполь), позивачем не повідомлені підстави неможливості прибуття до суду.
Враховуючи викладене та те, що явка позивача не визнавалась судом обов`язковою, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що заява позивача про відкладення розгляду справи є необґрунтованою та такою, яка задоволенню не підлягає.
Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення апеляційної скарги, наполягав на тому, що рішення суду першої інстанції прийнято з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Суд апеляційної інстанції, заслухав доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача, перевірив матеріали справи і обговорив доводи апеляційної скарги, перевірив юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідив правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне вимоги, викладені в апеляційній скарзі залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції - залишити без змін, з наступних підстав.
Судом першої та апеляційної інстанції встановлено, що 19 жовтня 2001 року ОСОБА_1 зареєстрована як фізична особа-підприємець, що підтверджується свідоцтвом про державну реєстрацію фізичної особи- підприємця № 174085 та витягом з Єдиного державного реєстру юридичних і фізичних осіб-підприємців (а.с. 18, 19-20).
Відповідно до  заяви ОСОБА_2  від 29.03.2019 року , наказом  позивача № 1 та розпорядженням № 3 від 29.03.2019, остання прийнята на посаду продавця продовольчих товарів з 01.04.2019 року( а.с.22-23).
Згідно з протоколом про адмінстративне  правопорушення від 16 лютого 2019 року Серії ГП № 238507 (а.с. 41) громадянка ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ), знаходячись у магазині продуктів за адресою: АДРЕСА_1 , у якому здійснює свою діяльність фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ), здійснила продаж алкогольного напою «Гараж» ємкістю 0,5 л., вміст спирту 4,6 % об. од. неповнолітньому громадянину ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ), чим порушила правила роздрібної торгівлі  та скоїла правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 156 КУпАП.
03 квітня 2019 року Адміністративною комісією при виконавчому комітеті Маріупольської міської ради прийнята постанова № 606, якою визнано винною ОСОБА_2 у вчиненні правопорушення передбаченого ч.2 ст.156 КУпАП (а.с. 40).
Головним управлінням ДФС у Донецькій області було отримано вищевказані адміністративні матеріали (протокол та постанову) та на підстави них прийнято рішення про застосування фінансових санкцій від 24 червня 2019 року № 000121/05-99-40-03/ НОМЕР_1 (а.с. 15), яким констатовано порушення  п. 2 ч. 1 ст.15 Закону України від 19.12.1995 № 481/95-BP «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв, тютюнових виробів та пального» в частині продажу алкогольного напою особі, яка не досягла 18 років та застосовано до позивача фінансові санкції у вигляді штрафу у розмірі 6800 грн. 
Не погодившись із зазначеним податковим рішенням, позивач звернулась до суду з адміністративним позовом про його скасування, з підстав наведених в адміністративному позові.
Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволені позовних вимог, дійшов висновку про правомірність дій відповідача та прийнятого рішення. 
Дослідивши матеріали справи, суд апеляційної інстанції погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Спірні правовідносини у справі регулюються Законом України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів» від 19 грудня 1995 року №481/95-ВР, положення якого визначають основні засади державної політики щодо регулювання виробництва, експорту, імпорту, оптової і роздрібної торгівлі спиртом етиловим, коньячним і плодовим, спиртом етиловим ректифікованим виноградним, спиртом етиловим ректифікованим плодовим, спиртом-сирцем виноградним, спиртом-сирцем плодовим, алкогольними напоями та тютюновими    виробами, забезпечення їх високої якості та захисту здоров`я громадян, а також посилення боротьби з незаконним виробництвом та обігом алкогольних напоїв і тютюнових виробів на території України.
За правилами статті 15-3 Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів» забороняється продаж пива (крім безалкогольного), алкогольних, слабоалкогольних напоїв, вин столових та тютюнових виробів особам, які не досягли 18 років.
Згідно з частиною четвертою цієї статті продавець пива (крім безалкогольного), алкогольних, слабоалкогольних напоїв, вин столових або тютюнових виробів зобов`язаний отримати у покупця, який купує пиво (крім безалкогольного), алкогольні напої, слабоалкогольні напої, вина столові або тютюнові вироби, паспорт або інші документи, які підтверджують вік такого покупця, якщо у продавця виникли сумніви щодо досягнення покупцем 18-річного віку.
Відповідно до положень абзацу 9 частини другої статті 17 Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів» за порушення вимог статті 15-3 цього Закону до суб`єктів господарювання застосовуються фінансові санкції у вигляді штрафу в розмірі 6 800 гривень. 
Порядок застосування фінансових санкцій, передбачених  статтею 17 Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів», затверджений  постановою Кабінету Міністрів України від 02 червня 2003 року № 790  (далі Порядок № 790).
Пунктом 5 Порядку № 790 визначено, що підставою для прийняття рішення про застосування фінансових санкцій є:
акт перевірки додержання суб`єктом господарювання встановлених законодавством вимог, обов`язкових для виконання під час здійснення оптової і роздрібної торгівлі алкогольними напоями та/або тютюновими виробами, складений органом, що видав ліцензію, у якому зазначається зміст порушення і конкретні порушені норми законодавства;
результати проведення органом, який видав ліцензію, іншими органами виконавчої влади в межах їх компетенції перевірок суб`єкта господарювання, пов`язаної з виробництвом та обігом спирту, алкогольних напоїв та тютюнових виробів;
матеріали правоохоронних, податкових та інших органів виконавчої влади щодо недотримання суб`єктами господарювання вимог законодавчих та інших нормативно-правових актів про виробництво та обіг спирту, алкогольних напоїв та тютюнових виробів
Пунктом 6 Порядку № 790 встановлено, що рішення про застосування фінансових санкцій, передбачених пунктом 2 цього Порядку, приймаються керівником, а у разі його відсутності - заступником керівника органу, який видав ліцензію на право виробництва і торгівлі спиртом етиловим, коньячним і плодовим, спиртом етиловим ректифікованим виноградним, спиртом етиловим ректифікованим плодовим, спиртом-сирцем виноградним, спиртом-сирцем плодовим, алкогольними напоями і тютюновими виробами (ДФС та її територіальні органи, Мінекономрозвитку), чи керівником (його заступником) органів МВС, МОЗ, Держстату, Держспоживінспекції відповідно до їх компетенції, визначеної законодавством.
Отже, аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що передумовою застосування фінансових санкцій на підставі абзацу 9 частини другої 17 Закону України «Про державне регулювання виробництво і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів» є  встановлення на основі належних допустимих та достовірних доказів факт реалізації зокрема алкогольних напоїв особам, які не досягли 18 років.
Аналогічна правова позиція висловлювалась неодноразово Верховним Судом, зокрема у постановах від 19 грудня 2019 року у справі №813/8278/14, від 16 липня 2019 року у справі №815/968/15, від 11 вересня 2018 року у справі №813/7398/14, від 14 березня 2018 року у справі №813/6129/15.
Як вбачається з матеріалів справи,  працівниками Кальміуського ВП ЦВП ГУНП в Донецькій області складено протокол про адміністративне правопорушення ГП № 238507 від 16 лютого 2019 року, згідно якого 16 лютого 2019 року громадянка ОСОБА_2 , знаходячись у магазині продуктів за адресою: АДРЕСА_1 , здійснила продаж алкогольного напою «Гараж» ємкістю 0,5 л., вміст спирту 4,6 % об. од. неповнолітньому громадянину ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ), чим порушила правила роздрібної торгівлі та визнана винною у вчинені правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 156 КУпАП. (а.с. 41).
Постановою адміністративної комісії при виконавчому комітеті Маріупольської міської ради від 03 квітня 2019 року № 606 встановлено аналогічні обставини, визнано винною у вчинені адміністративного правопорушення ОСОБА_2 за ч. 2 ст. 156 КУпАП (а.с. 40).
Обов`язок суду встановити дійсні обставини справи при розгляді адміністративного позову безвідносно до позиції сторін випливає з офіційного з`ясування всіх обставин справи як принципу адміністративного судочинства, закріпленого нормами статті 2 та частини четвертої статті 9 КАС України відповідно до змісту якого суд вживає передбачені законом заходи, необхідні для з`ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи.
Відповідно до положень частини першої статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Процесуальним законом чітко визначені     способи встановлення (доведення) обставин справи та юридичних фактів, на підставі яких суд приймає рішення в адміністративній справи. Так, засобами доказування в адміністративному судочинстві є: письмові, речові і електронні докази; висновки експертів; показання свідків (частина друга  статті 72 КАС України).
Залежно від способу утворення докази поділяються на первинні та похідні.
Первинні докази - це докази, які безпосередньо формуються під впливом подій (фактів), що встановлюються та перевіряються у судовому засідання, тобто є першоджерелами. Натомість, похідні докази відтворюють зміст іншого доказу, тобто несуть у собі інформацію, що зафіксована в них не внаслідок самих обставин, а завдяки перенесенню їх з іншого джерела.
За можливості обставини у справі повинні бути встановлені саме на підставі первинних доказів, оскільки при використанні похідних доказів збільшується ймовірність викривлення фактичних обставин справи. Водночас похідні докази можна використовувати для перевірки первинних доказів.
Дієвість адміністративного судочинства істотно залежить від того, наскільки повно і всебічно підтверджені доказами обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
При цьому, відповідно до вимог статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Таким чином, достовірний висновок про існування тих чи інших юридичних фактів, що мають значення для правильного вирішення справи, можна зробити виключно із прямих неспростовних доказів чи із достатньої сукупності незаперечних непрямих, за умови, що вони не є суперечливими.
У матеріалах справи містяться пояснення ОСОБА_2 , відповідно до яких вона, серед іншого, пояснила, що 16 лютого 2019 року, приблизно об 11:30, знаходилась у магазині продуктів, за адресою: АДРЕСА_1 та, на прохання власниці магазину, здійснювала приймання товару, так як остання була зайнята. У цей час до магазину зайшов раніше невідомий їй молодий чоловік та попросив продати йому слабоалкогольний напій "Гараж" вартістю 20,50 грн. дав їй гроші, а вона віддала йому пляшку вказаного напою та здачу. На питання чи цікавилась ОСОБА_2 його віком, ОСОБА_2 пояснила, що ні, не питала та не знала, що "Гараж" є алкогольним напоєм (а.с. 43-44).
Зазначені обставини та  оформлення  в подальшому документів про прийняття на посаду продавця спростовують  доводи апелянта , що ОСОБА_2  не працювала у позивача в якості продавця, оскільки сам факт продажу товару, якмй належить позивачу підтверджує допуск   ОСОБА_2   як продавця,яка мала, зокрема, допуск і до грошових коштів з яких надавала здачу. Отже не оформлення трудових відносин з продавцем на час здійснення адміністративного правопорушення не є свідченням того, що продавещь напою діяла самостійно  як фізична особа, оскільки з дозволу позивача здійснювала продаж продуктів, тому була представником позивача в даних правовідносинах з покупцем.
У матеріалах справи містяться пояснення ОСОБА_3 (неповнолітнього покупця) опитаного в присутності матері, відповідно до яких, він серед іншого, пояснив, що 16 лютого 2019 року, приблизно об 11:30, зайшов до магазину "Продукти", що розташований на вул. Лобачевського у м. Маріуполі. Зайшовши у магазин попросив продавця продати йому алкогольний напій "Garage" вартістю 20,50 грн., передав гроші, після чого продавець передала йому напій та здачу. Крім цього, у поясненнях зазначено, що продавець не цікавилась тим скільки йому років та не просила надати документи, що посвідчують його особу.Також зазначено про те, що чек про покупку йому надано не було (а.с. 45).
Посилання апелянта на відсутність чеку на продаж вказаного алкогольного напою як на підставу для скасування рішення є неприйнятним, оскільки зі змісту пояснень ОСОБА_3 встановлено, що жодного чеку ОСОБА_2 йому не видала.Доречі не надання чеку є окремим порушенням податкового законодавства та не може слугувати доказом для спростування скоєння адміністративного правопорушення. 
При цьому факт продажу слабоалкогольного напію "Garage" саме ОСОБА_2  та саме в магазині, розташованому по   АДРЕСА_1 підтверджується наявною в матеріалах справи розпискою ОСОБА_2 про прийняття від співробітників поліції на зберігання пляшки вищевказаного слабоалкогольного напію (а.с. 46) та протоколом огляду вказаної бутилки за адресою: АДРЕСА_2 у присутності понятих (а.с. 47-49).
Відтак, вищевказані пояснення ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , розписка про прийняття на зберігання пляшки напію та протокол її огляду підтверджують факт продажу особі, що не досягла 18-річного віку алкогольного напою у магазині продуктів, за адресою: АДРЕСА_2 , у якому господарську діяльність здійснює позивач.
При цьому, вищевказані докази є невід`ємною складовою сукупності справи про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_2 та підтверджують факт вчиненого нею порушення, встановленого ст. 156 Кодексу України про адміністративні правопорушення
Належна оцінка цим документам, як доказам надана адміністративною комісією при розгляді та прийнятті постанови у справі про адміністративне правопорушення, винесеною на підставі протоколу про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_2 , яку притягнуто до відповідальності з накладанням адміністративного стягнення у вигляді штрафу, що суд апеляційної інстанції врахував при вирішенні справи.
Посилання позивача в апеляційній скарзі на відсутність достовірних доказів на підтвердження факту продажу слабоалкогольного напію неповнолітній особі спростовуються матеріалами справи.
Посилання апелянта на те, що ОСОБА_2 , станом на момент складання протоколу адмінправопорушення не перебувала у трудових відносинах з позивачем, як на підставу для звільнення  її від відповідальності ,судом апеляційної інстанції не приймається, оскільки спірним в рамках даної справи не є наявність трудових відносин позивача з третьою особою, а є факт продажу в господарській одиниці позивача слабоалкогольного напію неповнолітній особі.
Частина 2 статті 17 Закону № 481 передбачає притягнення до відповідальності не продавця, а суб`єкта господарювання, яким у даному випадку є позивач.
При цьому, посилання позивача на те, що відповідачем не доведено, що в магазині за адресою АДРЕСА_2 а проводить господарську діяльність саме позивач є незмістовним, оскільки позивачем не надано доказів, що вона здійснює підприємницьку діяльність в іншому місці (не надано ліцензій, договорів оренди тощо), при цьому сам факт того, що вона здійснює підприємницьку діяльність не є спірним.
Доводи апеляційної скарги в частині не призначення вдеоконферненції по справі, розгляд її при зайнятості позивача у іншій справі та тяжкий емоційний стан не є підставою для скасування рішення суду першої інстанції, оскільки: призначення судового засідання в режиміі відеоконференції є правом суду, а не обов`язком; тяжкий емоційний стан не слугувало підставою для участі у розгляді іншої справи; явку позивача не було визнано обов`язковою, відтак суд першої інстанції правомірно розглянув дану справи без участі позивача (після численних відкладень розгляду справи) за наявними в ній документам.
Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції погоджує висновок суду першої інстанції щодо правомірності прийняття податковим органом спірного рішення про порушення позивачем п. 2 ч. 1 ст.15 Закону України від 19.12.1995 № 481/95-BP «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв, тютюнових виробів та пального» в частині продажу алкогольного напою особі, яка не досягла 18 років та застосовання до позивача фінансових санкції у вигляді штрафу у розмірі 6800 грн.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції розглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).
Відповідно до положень ч.1 ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне залишити апеляційні скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, оскільки суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а  доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.  
Керуючись статтями 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

                                                      ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 24 грудня 2019 року у справі № 200/8692/19 - залишити без задоволення.
Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 24 грудня 2019 року у справі № 200/8692/19  - залишити без змін.
Вступна та резолютивна частини постанови проголошені в судовому засіданні 17 серпня 2020 року.
Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку встановленому ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання  повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 17 серпня 2020 року.

Судді                                                                                     Т.Г.Арабей                          
                                                                                                  І.Д.Компанієць
                                                                                              Г.М. Міронова