Справа № 462/1230/20                                Головуючий у 1 інстанції: Палюх Н.М. 
Провадження № 22-ц/811/1037/20                        Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М. 
Категорія:84

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

03 липня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:
головуючої - судді Копняк С.М.,
суддів - Бойко С.М., Ніткевича А.В.,
                секретар - Жукровська Х.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові, в порядку спрощеного провадження, цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Залізничного районного суду м. Львова від 28 лютого 2020 року, постановлену в складі головуючого судді Палюх Н.М., у справі за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління юстиції у Львівській області про визнання протиправними дій та бездіяльності начальника Залізничного ВДВС м. Львів ГТУЮ у Львівській області Стасишин Анни Романівни, - 

                               ВСТАНОВИЛА:

       26 лютого 2020 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до суду до Територіального управління юстиції у Львівській області про визнання протиправних дій та бездіяльності начальника Залізничного ВДВС м. Львова ГТУЮ у Львівській області Стасишин А.Р., зобов`язання до вчинення дій. Просив визнати протиправну бездіяльність начальника Залізничного ВДВС м. Львова ГТУЮ у Львівській області Стасишин А.Р. щодо невиконання та порушення вимог Конституції України, ст.ст. 15, 19, 20 Закону України «Про звернення громадян» та зобов`язати начальника Залізничного ВДВС м. Львова ГТУЮ у Львівській області Стасишин А.Р. розглянути по суті заяву ОСОБА_1 від 12.01.2020 року і надати йому вичерпну обґрунтовану відповідь за власним підписом. 
Оскаржуваною ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від  28 лютого 2020 року відмовлено у відкритті провадження за позовною заявою ОСОБА_1 до Територіального управління юстиції у Львівській області про визнання протиправними дій та бездіяльності начальника Залізничного ВДВС м. Львова ГТУЮ у Львівській області Стасишин А.Р. та зобов`язання до вчинення дій.
Роз`яснено ОСОБА_1 , що справа підлягає вирішенню в порядку адміністративного судочинства.
           Не погоджуючись з даною ухвалою, таку в апеляційному порядку оскаржив позивач ОСОБА_1 .
       В апеляційній скарзі зазначає, що ухвала є незаконною, необґрунтованою та такою, що порушує норми процесуального права, його право на доступ до правосуддя.
       В обґрунтування вимог покликається на те, що станом на 23.02.2020 року йому не надано відповідь на заяву від 12 січня 2020 року, що змусило його звернутись із вказаним позовом до Залізничного районного суду м. Львова.
       Суд першої інстанції не врахував, що позовна заява розглядається судом, який ухвалив рішення за яким видано виконавчий лист.
       Аналіз правових норм, передбачених ч.1 ст.74 Закону України «Про виконавче провадження», з урахуванням вимог ст.ст. 447, 448 ЦПК України, 287 КАС України дає підстави для висновку, що в разі оскарження рішення, дій чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу ДВС або приватного виконавця під час виконання судового рішення при виконанні рішення, ухваленого за правилами цивільного судочинства, зазначена скарга розглядається судом, який ухвалив вказане рішення за правилами цивільного судочинства, а якщо скарга подається на рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових особі ДВС щодо виконання судового рішення, ухваленого за правилами адміністративного судочинства, таку скаргу розглядає відповідний адміністративний суд, який ухвалив таке рішення за правилами адміністративного судочинства. Аналогічна позиція викладена у постанові Великої палати Верховного Суду від 14 березня 2018 року у справі №660/612/16-ц, провадження №14-19 цс18.
       Просить скасувати ухвалу Залізничного районного суду м. Львова від 28 лютого 2020 року, справу направити для продовження розгляду. 
       Відзив на апеляційну скаргу не надходив. Згідно з ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Сторони, будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи в судове засідання не з`явились. 
Відповідач подав до суду апеляційної інстанції заяву про відкладення розгляду справи у зв`язку із запровадженим карантином. 
Зважаючи на те, що справа призначена до розгляду з повідомленням учасників справи і рішення про обов`язкову явку учасників справи в суд апеляційної інстанції для надання пояснень у справі не приймалось, за приписами ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає апеляційному розгляду, на розгляді в апеляційному суду перебуває апеляційна скарга на процесуальна ухвала, строки розгляду якої скорочені, з метою дотримання основних засад цивільного судочинства, зокрема і розумних строків розгляду справи судом, можливим є розгляд даної справи у відсутності всіх учасників. Справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження з повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами, а копія судового рішення у такому разі надсилається в порядку, передбаченому ч. 5 ст. 272 ЦПК України.        
       Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити. До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з наступного.
Згідно п.п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржуване судове рішення зазначеним вимогам не відповідає.
Згідно із ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відмовляючи у відкритті провадження, суд першої інстанції виходив з того, що спір у справі про визнання неправомірною бездіяльності відповідача як суб`єкта владних повноважень при здійсненні ним управлінських функцій, а саме щодо ненадання в порядку Закону України «Про звернення громадян» відповіді на заяву позивача, підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства.
Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Так, статтею 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.
Судова юрисдикція - це інститут права, покликаний розмежувати компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства між собою - цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.
Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є предмет спору, суб`єктний склад та характер спірних матеріальних правовідносин. Таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.
Згідно з вимогамичастини 1статті 18 Закону  «Про судоустрій та статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.
Визначення юрисдикційності скарги (заяви) залежить від установлення судами таких обставин: чи вказана скарга є реалізацією учасником справи права на судовий контроль за виконанням судового рішення в конкретній справі, чи це є самостійним правом на оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів, їх посадових осіб, виконавця чи приватного виконавця як суб`єктів, наділених владними повноваженнями при вчиненні виконавчих дій.
Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції цивільних, господарських та адміністративних судів. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до їх відання законодавчими актами, тобто діяти в межах установленої компетенції.
Відповідно до статті 1 Закону «Про виконавче провадження» виконавче провадження визначається як завершальна стадія судового провадження і примусового виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб), що є сукупністю дій, спрямованих на примусове виконання рішень, які проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Статтею 40 Конституції України встановлено, що всі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.
Закон України від 02.10.1996 №393/96-ВР "Про звернення громадян" регулює питання практичної реалізації громадянами України наданого їм Конституцією України права вносити в органи державної влади, об`єднання громадян відповідно до їх статуту пропозиції про поліпшення їх діяльності, викривати недоліки в роботі, оскаржувати дії посадових осіб, державних і громадських органів. Закон забезпечує громадянам України можливості для участі в управлінні державними і громадськими справами, для впливу на поліпшення роботи органів державної влади і місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, для відстоювання своїх прав і законних інтересів та відновлення їх у разі порушення.
Згідно зі статтею 4 Закону України "Про звернення громадян" до рішень, дій (бездіяльності), які можуть бути оскаржені, належать такі у сфері управлінської діяльності, внаслідок яких: порушено права і законні інтереси чи свободи громадянина (групи громадян); створено перешкоди для здійснення громадянином його прав і законних інтересів чи свобод; незаконно покладено на громадянина які-небудь обов`язки або його незаконно притягнуто до відповідальності.
Відповідно до  статті 12 Закону України "Про звернення громадян" діяцього Закону не поширюється на порядок розгляду заяв і скарг громадян, встановлений кримінальним процесуальним, цивільно-процесуальним, трудовим законодавством, законодавством про захист економічної конкуренції, законами України "Про судоустрій і статус суддів" та "Про доступ до судових рішень", Кодексом адміністративного судочинства України, законами України "Про засади запобігання і протидіїкорупції", «Про виконавче провадження».
Згідно із частиною першою статті 3 ЦПК України судочинство в цивільних судах здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. 
Цивільний процесуальний кодекс України регулює порядок оскарження саме до суду дій державного виконавця, на виконанні якого перебуває судове рішення цього суду. Право на звернення зі скаргою і порядок її розгляду та постановлення ухвали пов`язані з наявністю ухваленого за правилами ЦПК України судового рішення та з його примусовим виконанням. Відповідні положення вміщено у розділі VIІ цього Кодексу «Судовий контроль за виконанням судових рішень». Стаття 74 Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VІІІ «Про виконавче провадження» регулює оскарження дій державного виконавця не тільки до суду, а й до інших органів. Так, відповідно до частини третьої статті 74 зазначеного Закону рішення, дії або бездіяльність державного виконавця також можуть бути оскаржені стягувачем та іншими учасниками виконавчого провадження (крім боржника) до начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець. Рішення, дії та бездіяльність начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, можуть бути оскаржені до керівника органу державної виконавчої служби вищого рівня.
Із змісту поданої позивачем ОСОБА_1 позовної заяви вбачається, що ним фактично оскаржуються дії державної виконавчої служби щодо прийняття чи неприйняття такою до виконання виконавчого листа, виданого на виконання рішення цього ж суду у цивільній справі, яким на його користь стягнуто моральну шкоду. 
Згідно статті 447 ЦПК України, статті 74 Закону України «Про виконавче провадження», сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.
Скарга подається до суду, який видав виконавчий документ (частина перша статті 448 ЦПК України ).
У п. 13 Постанови Пленуму ВССУ № 6 від 07 лютого 2014 року (із наступними змінами) «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» роз`яснено, що скарга має відповідати загальним вимогам щодо форми та змісту позовної заяви, передбаченим положеннями ЦПК, та містити відомості, зазначені у Законі про виконавче провадження, зокрема зміст оскаржуваних рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби та норму закону, яку порушено, а також обставини, якими заявник обґрунтовує свої вимоги.
Якщо скарга за формою і змістом не відповідає таким вимогам, то застосовуються положення статті 121 ЦПК. Аналогічна норма міститься у ЦПК України в редакції 2017 року - ст. 185 ЦПК.
У разі відсутності спеціальної норми щодо вирішення певних питань, що виникають при розгляді скарг на рішення, дії або бездіяльність посадових осіб державної виконавчої служби, при розгляді таких скарг мають застосовуватися положення ЦПК, якими врегульовано аналогічні питання.
Таким чином, якщо ОСОБА_2 не дотримався вимог щодо форми і змісту скарги, то суд повинен залишити таку без руху та запропонувати йому усунути недоліки такої.
А відтак, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції на наведене вище уваги не звернув та передчасно відмовив у відкритті провадження, що перешкоджає подальшому розгляду справи, та у відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України є підставою для скасування ухвали суду першої інстанції та направлення справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено-повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складання повного судового рішення. Повний текст даного судового рішення складено 03 липня 2020 року. 
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374 ч. 1 п. 6, 379, 381, 382, 383, 384, 389, 390, 393 ЦПК України, колегія суддів, -
п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Ухвалу Залізничного районного суду м. Львова від 28 лютого 2020 року скасувати. 
Справу за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління юстиції у Львівській області про визнання протиправними дій та бездіяльності начальника Залізничного ВДВС м. Львів ГТУЮ у Львівській області Стасишин Анни Романівни направити до суду першої інстанції для продовження розгляду відкриття провадження у справі.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту судового рішення.
Повний текст постанови складено 03 липня 2019 року.

       Головуюча                                                        Копняк С.М.        
       Судді                                                                Бойко С.М.
                                                                       Ніткевич А.В.