Постанова
Іменем України
 
14 липня 2020 року
м. Київ
 
справа № 760/215311/16
 
провадження № 61-48661 св 18 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Сакари Н. Ю.,                   Шиповича В. В.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ;  
представник позивача - ОСОБА_2 ; 
відповідачі: Голосіївська районна в м. Києві державна адміністрація, ОСОБА_3 ;
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу  ОСОБА_3 на постанову Київського апеляційного суду                             від 06 листопада 2018 року у складі колегії суддів: Пікуль А. А.,                            Гаращенка Д. Р., Невідомої Т. О., 
 
ВСТАНОВИВ:
 
1.                 Описова частина 

 

Короткий зміст позовних вимог
 
У вересні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до           Голосіївська районна в м. Києві державної адміністрації, ОСОБА_3 про визнання ордера недійсним.
 
Позовна заява мотивована тим, що з травня 2003 року разом зі своєю сім`єю він проживає в однокімнатній квартирі АДРЕСА_1 . На день звернення до суду з цим позовом його сім`я, крім нього, складається з дружини та двох неповнолітніх дітей. 
Зазначав, що у вказану квартиру він вселився на підставі ордера № 27586 серії Б, виданого Голосіївською районною в м. Києві державною адміністрацією ордера 18 квітня 2002 року, пізніше зазначена квартира була ним приватизована. 
Вказував, що, працюючи в прокуратурі м. Києва, перебував на обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов. Керівництвом прокуратури м. Києва йому було запропоновано поліпшити житлові умови його сім`ї за умови реприватизації квартири АДРЕСА_1 .
Протокольним рішенням від 21 грудня 2011 року № 30 спільного засідання адміністрації та об`єднаного профспілкового комітету органів прокуратури                       м. Києва йому надано трикімнатну кватиру АДРЕСА_2 , однак, як, виявилося пізніше, вказаної квартири не існує внаслідок вчинення шахрайських дій директором товариства з обмеженою відповідальністю «Стиль-Блюз» (далі - ТОВ «Стиль-Блюз»), у зв`язку з чим відкрито кримінальне провадження                                                        № 42014100000001093.
Разом з тим, 30 березня 2012 року Голосіївською районною в м. Києві державною адміністрацією Мамоновій Г. Ю. видано ордер № 018042 серії Б на квартиру АДРЕСА_1 , про існування якого він дізнався лише 27 травня 2016 року під час розгляду цивільної справи № 760/9237/16-ц за позовом ОСОБА_3 до нього, ОСОБА_4 , про виселення із вказаної квартири.
Оскільки на момент видачі ОСОБА_3 ордера на вищевказану квартиру дане житлове приміщення не було вільне як фактично, так і юридично, вважав, що ордер видано з порушенням чинного житлового законодавства України. 
 
Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 просив суд визнати недійсним ордер                   № 018042 серії Б, виданий 30 березня 2012 року Голосіївською районною в          м. Києві державною адміністрацією Мамоновій Г. Ю.

 
Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 12 березня                             2018 року у складі судді Усатової І. А. у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. 
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що видаючи ордер на ім`я ОСОБА_3 № 018042 серії Б від 30 березня 2012 року Голосіївська районна в м. Києві державної адміністрація діяла у спосіб та в межах, встановлених законом, тому відсутні правові підстави для задоволення позову. Судом враховано, що ордер на жиле приміщення з огляду на його видачу на зайняте жиле приміщення може бути визнано недійсним лише у випадку, якщо особа, яка фактично проживає у приміщенні, зайняла його на законних підставах. Разом з тим законним правом на проживання у спірній квартирі наділена лише ОСОБА_3 . Судом враховано, що на момент видачі ордера ОСОБА_3 спірна квартира була переведена до державного житлового фонду та повернута ОСОБА_1 , тому відсутні підстави вважати, що видачею ОСОБА_3 ордера порушено права ОСОБА_1 на спірне приміщення, оскільки останній на момент його видачі не був законним користувачем даної житлової площі. Також суд посилався на те, що розпорядження Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації від 16 січня 2012 року № 17, яким затверджено рішенням спільного засідання адміністрації та об`єднаного профспілкового комітету органів прокуратури м. Києва від 21 грудня 2011 року № 30 про надання ОСОБА_1 трикімнатної квартири АДРЕСА_2 , за умови здачі однокімнатної квартири АДРЕСА_1 та надання дозволу на повторне заселення у цю квартиру ОСОБА_3 , яка перебуває на черзі для отримання житла у Голосіївській районній державній адміністрації м. Києва, позивачем не оскаржено. 
 
Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції
 
Постановою Київського апеляційного суду від 06 листопада 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Рішення Солом`янського районного суду від 12 березня 2018 року скасовано та ухвалено нове рішення про задоволення позову. 
Визнано недійсним ордер № 018042 серії Б, виданий 30 березня 2012 року Голосіївською районною в місті Києві державною адміністрацією                                          Мамоновій Г. Ю., на заняття квартири АДРЕСА_1 . 
Вирішено питання розподілу судових витрат.
 
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що оспорюваний ордер був виданий ОСОБА_3 з порушенням порядку і умов надання жилих приміщень, а саме: з порушенням вимог частини другої статті 58 ЖК УРСР, оскільки виданий на житлове приміщення, яке на момент видачі ордера не було вільним, у ньому проживали та у встановленому законом порядку були зареєстровані чотири особи - ОСОБА_1 та члени його сім`ї. Судом встановлено, що ордер на зайняття трикімнатної квартири АДРЕСА_2 ОСОБА_1 не видавався, відповідно наданої ТОВ «Явір-Житлобулд-2» інформації від 11 лютого                                 2016 року квартири АДРЕСА_2 на час видачі відповідачу оспорюваного ордера змінила свій статус та згідно з розпорядженням Солом`янської районної у м. Києві державної адміністрації від 25 січня 2012 року № 14 переведена до державного житлового фонду, не виключає правомірність проживання у ній ОСОБА_1 та членів його сім`ї, оскільки зміна статусу квартири призвела до зміни статусу указаних осіб із співвласників цього житла на статус наймача житла та членів його сім`ї. Позивачем доведено та не спростовано відповідачем, що про видачу оспорюваного ордера йому стало відомо лише 27 травня 2016 року в день отримання судової повістки та копії позовної заяви ОСОБА_3 про виселення його з квартири АДРЕСА_1 , що є поважною причиною пропуску строку, визначеного частиною другою статті 59 ЖК УРСР, для звернення до суду з цим позовом та свідчить про наявність підстав для його поновлення.  
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
 
У грудні 2018 року ОСОБА_3 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просила оскаржуване судове рішення скасувати, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, й залишити в силі рішення суду першої інстанції. 
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
 
Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду                           від 12 березня 2019 року касаційне провадження у вказаній справі відкрито та витребувано цивільну справу № 760/15311/16-ц із Солом`янського районного суду м. Києва. 
Зупинено дію постанови Київського апеляційного суду від 06 листопада              2018 року до закінчення її перегляду у касаційному порядку.
 
У квітні 2019 року справа надійшла до Верховного Суду.
 
Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14 квітня 2020 року справу передано судді-доповідачеві            Осіяну О. М.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 липня 2020 року справу призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції неправильно встановив обставини справи, що призвело до ухвалення помилкового рішення та скасування правомірного рішення суду першої інстанції. Звертала увагу суду на те, що ОСОБА_1 після передачі спірної квартири АДРЕСА_1 до державного житлового фонду отримав ордер № 01844 серії Б від 10 червня 2015 року на нову трикімнатну квартиру АДРЕСА_2 . Цей факт визнавався останнім у справі № 760/17604/15-ц, що підтверджується ухвалою апеляційного суду м. Києва від 28 жовтня 2015 року. Вважала, що після повернення позивачем спірної квартири до державного житлового фонду право на її повторне заселення могло виникнути лише на підставі надання ОСОБА_1 ордера, виданого на підставі відповідного рішення. Однак, ордер на спірне приміщення після повернення його до державного житлового фонду позивачу не видавався, а отже, він втратив будь-які правові підстави на заняття спірного приміщення та користування ним. Ордер на заняття спірної квартири видано лише їй разом з малолітньою донькою у відповідності до вимог чинного житлового законодавства. Апеляційний суд захистив право ОСОБА_1 на користування спірною квартирою, яке в нього не виникло після повернення квартири до державного житлового фонду, при цьому грубо порушив право на користуванні цією квартирою ОСОБА_3 та її малолітньої дитини. Також суд апеляційної інстанції безпідставно визнав поважною причину пропуску звернення до суду з цим позовом з огляду на те, що ОСОБА_1 було достовірно відомо про реєстрацію місця проживання її разом з дитиною у спірній квартирі, зокрема, інформація про кількість зареєстрованих осіб зазначена у квитанціях на житлово-комунальні послуги. Отже, апеляційний суд дійшов помилкового висновку про визнання недійсним ордера від 30 березня 2012 року на заняття спірної квартири, безпідставно скасувавши законне рішення суду першої інстанції.
Відзив на касаційну скаргу не надійшов.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Судами встановлено, що18 квітня 2002 року Голосіївською районною в                         м. Києві державною адміністрацією на підставі розпорядження від 16 квітня 2002 року № 166, ОСОБА_1 на склад сім`ї з однієї особи видано ордер                           № 27586 серії Б на право зайняття жилого приміщення, жилою                                       площею 20,0 кв. м, яке складається з однієї кімнати в ізольованій квартирі      АДРЕСА_1 (а. с. 6, т. 1).
 
Згідно з розпорядженням органу приватизації від 26 вересня 2008 року                        № 42043 вказана квартира передана ОСОБА_1 у приватну власність                      (а. с. 170, т. 1).
 
Відповідно до протоколу № 21 зборів Ради трудового колективу прокуратури м. Києва від 20 грудня 2011 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 надана згода на отримання житлової площі, з урахуванням їх трудового внеску, на підставі пункту 39 Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов і надання їм жилих приміщень в Українській PCP                                   (а. с. 115, т. 1).
 
Рішенням спільного засідання адміністрації та об`єднаного профспілкового комітету органів прокуратури м. Києва, що підтверджується протоколом                 від 21 грудня 2011 року № 30, було постановлено надати прокурору відділу прокуратури м. Києва Шапрану М. І. трикімнатну квартиру АДРЕСА_2 , жилою площею 68,520 кв. м (загальною площею 118,70 кв. м) на 10 поверсі, за умови здачі однокімнатної квартири АДРЕСА_1 , жилою площею 20,00 кв. м (загальною площею 32,30 кв. м) на 3 поверсі, відповідно наказу Державного комітету України по житлово-комунальному господарству                    від 01 червня 1995 року № 24 Про порядок передачі громадянам житла, що перебуває у їх приватній власності, органу, який здійснює поліпшення житлових умов, та надати дозвіл на повторне заселення за вищевказаною адресою працівнику прокуратури Мамоновій Г. Ю. , яка перебуває на черзі для отримання житла у Голосіївській районній державній адміністрації м. Києва (а. с. 7, т. 1).
 
Вказане рішення спільного засідання адміністрації та об`єднаного профспілкового комітету органів прокуратури м. Києва від 21 грудня                          2011 року № 30 було затверджено розпорядженням Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації від 16 січня 2012 року № 17, у пункту 2 якого зокрема, зазначено, що відділу обліку та розподілу житлової площі Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації необхідно видати ордер згідно з цим розпорядженням (а. с. 109, т. 1).
 
Судом апеляційної інстанції встановлено, що ордер на зайняття трикімнатної квартири АДРЕСА_2                       ОСОБА_1 не видавався, оскільки квартири № НОМЕР_1 в указаному будинку не існує, що підтверджується інформацією, наданою 11 лютого 2016 року товариством з обмеженою відповідальністю «Явір-Житлобуд-2» на запит старшого слідчого Головного управління національної поліції у м. Києві Зінорука М. М. (а. с. 9, т. 1).
 
Відповідно до листа комунального підприємства «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна» від 29 лютого 2012 року, квартира АДРЕСА_1 переведена до державного житлового фонду на підставі розпорядження Солом`янської районної у м. Києві державної адміністрації від 25 січня 2012 року № 14, про що у книзі реєстрацій БТІ зроблено відповідний запис (а. с. 110, т. 1).
 
20 березня 2012 року на підставі розпорядження № 166 Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації ОСОБА_3 разом з її малолітньою донькою надано однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , житловою площею 20,0 кв. м (а. с. 118, т. 1).
 
30 березня 2012 року Голосіївською районною в м. Києві державною адміністрацією Мамоновій Г. Ю. видано ордер № 018041 серії Б на зайняття вказаної жилої площі (а. с. 5, т. 1).
 
Згідно з довідкою форми № 3, виданою 25 липня 2016 року структурним підрозділом комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району м. Києва» житлово-експлуатаційною дільницею № 902, у неприватизованій квартирі АДРЕСА_1 , зареєстровані: ОСОБА_3 (власник особового рахунку), та її дочка - ОСОБА_6 з 26 квітня                      2012 року, а також фізичні особи: ОСОБА_1 з 20 травня 2003 року,                   ОСОБА_7 з 16 травня 2006 року, ОСОБА_8 з 01 липня 2010 року та ОСОБА_8 з 16 травня 2006 року (а. с. 8, т. 1).
 
2.                      Мотивувальна частина 
 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Касаційна скарга  ОСОБА_3 задоволенню не підлягає.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
 
Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло.
 
Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.
 
Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
 
Відповідно до статті 9 ЖК Української РСР громадяни мають право на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського жилого фонду або на одержання за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення для категорій громадян, визначених законом, або в будинках житлово-будівельних кооперативів.
 
Згідно із статтею 58 ЖК УРСР на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського жилого фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Ордер може бути видано лише на вільне жиле приміщення.
 
Підстави і порядок визнання ордера на жиле приміщення недійсним передбачені статтею 59 ЖК УРСР, відповідно до якої ордер на жиле приміщення може бути визнано недійсним у судовому порядку у випадках подання громадянами не відповідаючих дійсності відомостей про потребу в поліпшенні житлових умов, порушення прав інших громадян або організацій на зазначене в ордері жиле приміщення, неправомірних дій службових осіб при вирішенні питання про надання жилого приміщення, а також в інших випадках порушення порядку і умов надання жилих приміщень. Вимогу про визнання ордера недійсним може бути заявлено протягом трьох років з дня його видачі.
 
Забезпечення житлом громадян, які потребують поліпшення житлових умов, регулюється ЖК УРСР і Правилами обліку громадян, які потребують поліпшення жилих умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР, затвердженими постановою Ради Міністрів Української РСР і Української республіканської ради професійних спілок від 11 грудня 1984 року № 470 (далі - Правила).
 
Згідно з вимогами статті 52 ЖК УРСР та пункту 58 Правил, жилі приміщення в будинках відомчого житлового фонду надаються громадянам за спільним рішенням адміністрації і профспілкового комітету підприємства, установи, організації, затверджуваним виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті, селищної, сільської ради народних депутатів.
 
Відповідно до пункту 39 Правил громадянам, які перебувають на квартирному обліку, жилі приміщення надаються в порядку загальної черги, крім осіб що мають право першочергового одержання жилих приміщень, осіб, які користуються перевагою у строках одержання жилих приміщень, а також випадків, передбачених абзацом другим цього пункту.
 
Абзац 2 пункту 39 Правил встановлює, що адміністрації та профспілковому комітету підприємства, установи, організації за згодою ради трудового колективу дозволяється позачергово виділяти житло окремим висококваліфікованим спеціалістам та іншим працівникам з урахуванням їх трудового внеску.
 
Судом першої інстанції встановлено, що житлова площа у квартирі АДРЕСА_1 надавалась ОСОБА_3 для постійного проживання з метою поліпшення житлових умов, позачергово, як висококваліфікованому спеціалісту відповідно до абзацу 2 пункту 39 Правил на підставі рішення спільного засідання адміністрації та об`єднаного профспілкового комітету органів прокуратури м. Києва (протокол від 21 грудня 2011 року № 30), а також рішення Ради зборів трудового колективу прокуратури м. Києва (протокол від 20 грудня 2011 року № 21). 
 
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що видаючи ОСОБА_3 ордер № 018042 серії Б від 30 березня 2012 року на зайняття вказаної жилої площі Голосіївська районна в м. Києві державна адміністрація діяла у спосіб та в межах, встановлених законом. Оскільки на момент видачі оспорюваного ордера квартира АДРЕСА_1 була переведена до державного житлового фонду та повернута ОСОБА_1 , останній вже не був законним користувачем даної житлової площі, що виключає можливість порушення його прав видачею ордера на вказану квартиру ОСОБА_3 . 
 
Посилання позивача на ту обставину, що спірна квартира на момент видачі ордеру ОСОБА_3 не була фактично звільнена, у ній проживав                      ОСОБА_1 разом зі своєю сім`єю, суд першої інстанції вважав таким, що не  ґрунтується на вимогах закону та не дає підстав для визнання ордера недійсним.
 
Скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи позов                      ОСОБА_1 , апеляційний суд виходив з того, що судом першої інстанції невірно застосовано до спірних правовідносин положення статей 58-59 ЖК України, не враховано, що на час видачі ОСОБА_3 оспорюваного ордера на зайняття квартири АДРЕСА_1 указана квартира не була вільною ані фактично, ані юридично, оскільки в ній були зареєстровані та проживали чотири особи - ОСОБА_1 та члени його сім`ї.
 
Судом апеляційної інстанції встановлено, що ордер на зайняття трикімнатної квартири АДРЕСА_2 , наданої ОСОБА_1 на підставі рішення спільного засідання адміністрації та об`єднаного профспілкового комітету органів прокуратури м. Києва                             від 21 грудня 2011 року № 30, затвердженого розпорядженням Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації від 16 січня 2012 року № 17, не видавався, відповідно до наданої ТОВ «Явір-Житлобулд-2» інформації                         від 11 лютого 2016 року квартири № НОМЕР_1 в указаному будинку не існує. АДРЕСА_2 , ОСОБА_1 разом зі своєю сімєю залишився проживати у спірній квартирі.
 
Апеляційний суд також виходив з того, що той факт, що квартира АДРЕСА_1 на час видачі відповідачу оспорюваного ордера змінила свій статус та згідно з розпорядженням Солом`янської районної у м. Києві державної адміністрації від 25 січня         2012 року № 14 переведена до державного житлового фонду, не виключає правомірність проживання у ній ОСОБА_1 та членів його сім`ї, оскільки зміна статусу квартири призвела до зміни статусу указаних осіб із співвласників цього житла на статус наймача житла та членів його сім`ї. 
 
Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд апеляційної інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
 
Посилання ОСОБА_3 в касаційній скарзі на те, що отримання ОСОБА_1 ордера на трикімнатну квартиру АДРЕСА_2 підтверджується ухвалою апеляційного суду                    м. Києва від 28 жовтня 2015 рокуу справі № 760/17604/15-ц, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки за змістом частини четвертої статті 82 ЦПК України при розгляді справи не доказуються обставини, встановлені лише рішенням суду, що набрало законної сили, до яких ухвала суду не відноситься. Доказів на підтвердження видачі позивачу ордеру на вказану квартиру матеріали справи не містять, тоді як відповідно до принципу диспозитивності цивільного процесу збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони, а суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
 
Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду апеляційної інстанцій стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом апеляційної інстанції, який їх обґрунтовано спростував. В силу вимог                                      статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.
 
Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а постанову апеляційного суду - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують. 
Щодо клопотання про передачу справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду
 
Клопотання про направлення справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду не підлягає задоволенню з наступних підстав.
 
Частиною п`ятою статті 403 ЦПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиною правозастосовної практики.
 
Про передачу справи на розгляд палати, об`єднаної палати або Великої Палати Верховного Суду суд постановляє ухвалу, зокрема, із обґрунтуванням підстав, визначених у частині п`ятій статті 403 цього Кодексу.
 
Виключна правова проблема має оцінюватися з урахуванням кількісного та якісного вимірів. Кількісний ілюструє той факт, що вона наявна не в одній конкретній справі, а у невизначеній кількості спорів, які або вже існують, або можуть виникнути з урахуванням правового питання, щодо якого постає проблема невизначеності. З погляду якісного критерію про виключність правової проблеми свідчать такі обставини, як відсутність сталої судової практики в питаннях, що визначаються, як виключна правова проблема; невизначеність на нормативному рівні правових питань, які можуть кваліфікуватися як виключна правова проблема; необхідність застосування аналогії закону чи права; вирішення правової проблеми необхідне для забезпечення принципу пропорційності, тобто належного балансу між інтересами сторін у справі. Метою вирішення виключної правової проблеми є формування єдиної правозастосовної практики та забезпечення розвитку права.
 
Заявником у заяві не наведено, у чому саме полягає виключна правова проблема у цій справі, аналіз судової практики не свідчить про наявність протилежних і суперечливих судових рішень та глибоких і довгострокових розбіжностей у судовій практиці у справах із аналогічними підставами позову та подібними позовними вимогами.
 
Зважаючи на наведене, колегія суддів не встановила достатніх та обґрунтованих підстав для направлення справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

 
Щодо судових витрат
 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції вирішує питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстави для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, відсутні.
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
У задоволенні клопотання ОСОБА_3 про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду відмовити.
 
Касаційну скаргу  ОСОБА_3 залишити без задоволення.
 
Постанову Київського апеляційного суду від 06 листопада 2018 року залишити без змін. 
 
Поновити дію постанови Київського апеляційного суду від 06 листопада                    2018 року.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                    Є. В. Синельников
 
Судді:                                                                                               О. В. Білоконь
                                                                                                            
                                                                                                            О. М. Осіян
                                                                                                            
Н. Ю. Сакара
 
                                                                                                    В. В. Шипович