КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

                                                           Апеляційне провадження № 22-ц/824/11863/2020
                                                                                                                                                 Справа № 760/10709/20
 
П О С Т А Н О В А

Іменем     України
 
25 вересня 2020 року                                                                               м. Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Кашперської Т.Ц. (суддя - доповідач),  Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,
розглянув в порядку письмового провадження в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 , на ухвалу Солом`янського районного суду м. Києва в складі судді Коробенка С.В., постановлену в м. Київ 26 червня 2020 року про відмову в прийнятті до розгляду та повернення зустрічного позову у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу,
заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, - 
в с т а н о в и в :
        
В травні 2020 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом про розірвання шлюбу, просила розірвати шлюб із ОСОБА_1 , зареєстрований 12 вересня 2002 року відділом РАГС Солом?янського РУЮ у м. Києві, актовий запис № 1224.
 
Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 26 травня 2020 року відкрито спрощене позовне провадження в справі.
 
В червні 2020 року ОСОБА_1 подав зустрічний позов про встановлення режиму окремого проживання подружжя, просив встановити режим окремого проживання подружжя між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 з дня вступу у законну силу рішенням суду.
 
Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 26 червня 2020 року у прийнятті до розгляду зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про встановлення режиму окремого проживання подружжя відмовлено, матеріали зустрічного позову повернуто відповідачу.
       
ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 , не погоджуючись із ухвалою суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на її незаконність і необґрунтованість, порушення норм процесуального права, просив скасувати ухвалу Солом`янського районного суду м. Києва від 26 червня 2020 року та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги наводив власний аналіз ст. 193 ЦПК України, вказуючи, що конструкція ч. 2 ст. 193 ЦПК України передбачає обов`язкову наявність взаємопов`язаності зустрічного і первісного позовів і доцільність їх спільного розгляду. При цьому законодавець імперативно визначив, що така сукупність підстав має місце у разі, коли первісний і зустрічний позови виникають з одних правовідносин або ж якщо задоволення зустрічного позову виключить задоволення первісного, на це вказує використання слова «зокрема». Отже, конструкція ч. 2 ст. 193 ЦПК України вказує на її імперативність, тобто суд позбавлений в даному випадку широкого розсуду щодо доцільності прийняття зустрічного позову. Умовою цього є доведення зустрічним позивачем факту виникнення зустрічного позову з тих самих правовідносин, що й первісний позов, або ж факту того, що задоволення зустрічного позову матиме наслідком відмову у задоволенні первісного позову. При цьому такі умови є альтернативними, а не обов`язковими. 
Зазначав, що первісний позов випливає з шлюбно-сімейних правовідносин сторін, які виникли між ними після укладення шлюбу 12 вересня 2002 року, свою вимогу про розірвання шлюбу позивач обґрунтовує посиланням на те, що нібито 5 років шлюб існує формально. При цьому увесь цей час сторони проживали разом, що ставить під сумнів такі твердження. Зустрічний позов також випливає з тих самих шлюбно-сімейних правовідносин сторін, що виникли між ними у зв`язку з укладенням шлюбу 12 вересня 2002 року. На відміну від позивача, відповідач ставить питання про передчасність розірвання шлюбу та просить суд офіційно встановити режим окремого проживання, що надасть позивачу більше свободи.
Наголошував, що первісний і зустрічний позови виникають з тих самих сімейних правовідносин сторін, які виникли у зв`язку з укладенням між ними шлюбу, більш того, задоволення зустрічного позову матиме наслідком відмову в задоволенні первісного позову. Тобто, з формальної точки зору, наявні обидві підстави для того, щоб зустрічний позов кваліфікувати як такий, що пов`язаний з первісним, і доцільність їх спільного розгляду. 
Натомість, суд першої інстанції підмінив, на думку заявника, поняття одних і тих самих правовідносин, з яких виникають первісний та зустрічний позови, умовами для задоволення кожного з них. Другий аспект, про який вказує суд першої інстанції, а саме що прийняття зустрічного позову матиме наслідком затягування розгляду справи, є взагалі незаконним, оскільки ще до лютого 2020 року розірвання шлюбу розглядалося за правилами загального позовного провадження і це не розцінювалося як затягування справи. Міркування судді щодо швидкості вирішення справи не повинні мати перевагу перед положеннями процесуального закону про право пред`явити зустрічний позов і боротися за збереження сім`ї, таке мотивування суду має розглядатися як протиправне обмеження доступу до суду.
 
Відзивів на апеляційну скаргу не надійшло.
                                                                                                       
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.
 
Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
 
Ухвала суду першої інстанції щодо повернення заяви позивачеві (заявникові) віднесена до п. 6 ч. 1 ст. 353 ЦПК України.
 
Відповідно до ч. 3 ст. 369 ЦПК України з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.
 
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
 
Враховуючи вищевикладене, оскільки із матеріалів справи не вбачається обставин, які б унеможливлювали розгляд справи без повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.
 
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
 
Постановляючи ухвалу про відмову в прийнятті до розгляду зустрічного позову і його повернення відповідачу, суд першої інстанції виходив з того, що дослідженню у справах про розірвання шлюбу та у справах про встановлення режиму окремого проживання підлягають різні обставини, в них різний предмет доказування, а тому суд не вбачав доцільності і підстав для прийняття до розгляду зустрічного позову.
Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.
 
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 193 ЦПК України відповідач має право пред`явити зустрічний позов у строк для подання відзиву. Зустрічний позов приймається до спільного розгляду з первісним позовом, якщо обидва позови взаємопов`язані і спільний їх розгляд є доцільним, зокрема, коли вони виникають з одних правовідносин або коли задоволення зустрічного позову може виключити повністю або частково задоволення первісного позову.
 
Із матеріалів справи вбачається, що звертаючись до суду з первісним позовом про розірвання шлюбу, ОСОБА_3 посилалася на фактичне припинення шлюбних відносин, зникнення взаєморозуміння і взаємоповаги, відсутність спільного бюджету і підтримання сімейних відносин, переймання кожного з подружжя лише своїми інтересами, на психологічну несумісність сторін у справі, на те, що сім`я розпалась, сумісне життя і збереження сім`ї стали неможливими.
 
Відповідно до ст. 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.
Права та обов`язки подружжя поділяються на особисті немайнові (глава 6 СК України) та майнові, серед яких окремо виділяють право особистої приватної власності дружини та чоловіка (глава 7 СК України), право спільної сумісної власності подружжя (глава 8 СК України), права та обов`язки чоловіка по утриманню (глава 9 СК України), а також право на укладення шлюбного договору (глава 10 СК України).
Відповідно до ст. 112 СК України «Підстави для розірвання шлюбу за позовом одного з подружжя» суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини з інвалідністю та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.
Відповідно до ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.
 
В зустрічному позові про встановлення режиму окремого проживання подружжя ОСОБА_1 вважав, що сім`ю можна зберегти, а позовна заява про розірвання шлюбу є передчасною, тому він заявляє зустрічний позов про встановлення режиму окремого проживання, щоб остаточно визначитися з подальшою необхідністю зберегти шлюб та відновити їх шлюбні відносини, визначитися з подальшими орієнтирами у відносинах з урахуванням спільних інтересів сторін та інтересів їх дітей.
 
Відповідно до ст. 119 СК України за заявою подружжя або позовом одного з них суд може постановити рішення про встановлення для подружжя режиму окремого проживання у разі неможливості чи небажання дружини і (або) чоловіка проживати спільно. Режим окремого проживання припиняється у разі поновлення сімейних відносин або за рішенням суду на підставі заяви одного з подружжя
Відповідно до ст. 120 СК України встановлення режиму окремого проживання не припиняє прав та обов`язків подружжя, які встановлені цим Кодексом і які дружина та чоловік мали до встановлення цього режиму, а також прав та обов`язків, які встановлені шлюбним договором. У разі встановлення режиму окремого проживання: 1) майно, набуте в майбутньому дружиною та чоловіком, не вважатиметься набутим у шлюбі; 2) дитина, народжена дружиною після спливу десяти місяців, не вважатиметься такою, що походить від її чоловіка.
 
Пунктом 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснено, що при застосуванні положень статей 119, 120 СК судам  необхідно враховувати,  що інститути окремого проживання та розірвання шлюбу мають самостійний характер. Рішення про розірвання шлюбу суд приймає, якщо його подальше збереження є неможливим, суперечить інтересам одного з подружжя чи їхніх дітей, у той  час як підставою для встановлення режиму окремого проживання подружжя є неможливість чи небажання дружини і (або) чоловіка проживати спільно. За відсутності взаємної згоди подружжя на встановлення сепарації волевиявлення одного з них має 
бути обґрунтованим. Режим окремого проживання може встановлюватися судом не тільки за позовом одного з подружжя, а й за заявою подружжя, яке досягло спільної згоди. Вирішуючи заяву в порядку ст. 119 СК, суд повинен встановити фактичні взаємини сторін і переконатися в доцільності сепарації для того, щоб узаконений спосіб окремого проживання не був формальним засобом вирішення спірних майнових питань. 
 
Крім того, Верховний Суд в постанові від 21 листопада 2019 року, справа № 553/703/18 виклав правовий висновок, що в розумінні статті 119 СК України спори про встановлення режиму окремого проживання розглядаються судами в разі неможливості чи небажання дружини і (або) чоловіка проживати спільно, тоді як спори з приводу розірвання шлюбу урегульовані положеннями статей 109, 112 СК України і стосуються припинення шлюбу як такого.
 
Апеляційний суд враховує, що єдиною підставою для звернення відповідача із зустрічним позовом є, на його думку, передчасність позову про розірвання шлюбу і переконання в тому, що сім`ю можна зберегти, а про наявність власного небажання чи неможливості його проживання разом з дружиною, в зв`язку з чим необхідно було б встановлювати режим окремого проживання, виходячи із правової природи режиму сепарації, він у позові та апеляційній скарзі не посилається взагалі.
 
Разом із тим, для вирішення питання збереження сім`ї у випадку небажання розірвання шлюбу другого з подружжя СК України передбачені власні процесуальні інструменти в рамках інституту розірвання шлюбу.
 
Так, відповідно до ч. 5 ст. 211, ч. 7 ст. 240 СК України під час розгляду справи по суті суд сприяє примиренню сторін. У справі про розірвання шлюбу суд може зупинити розгляд справи і призначити подружжю строк для примирення, який не може перевищувати шести місяців.
 
При цьому апеляційний суд приймає до уваги, що про існування зазначеного процесуального інструменту відповідач був обізнаний і скористався ним, одночасно із пред`явленням зустрічного позову звернувшись до суду із клопотанням про надання строку на примирення, яке було частково задоволено судом першої інстанції ухвалою від 26 червня 2020 року і надано строк для примирення тривалістю у два місяці до 26 серпня 2020 року (а. с. 46). 
 
Виходячи із аналізу наведених норм матеріального права і роз`яснень, викладених в постанові Пленуму Верховного Суду України, а також враховуючи правову позицію Верховного Суду і правовідносини, що склались між сторонами, а також підстави пред`явлення основного та зустрічного позовів, апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для прийняття зустрічного позову і об`єднання вимог в одне провадження, оскільки первісний та зустрічний позови, правовідносини в яких регулюються інститутами сімейного права із самостійним характером, розглядати разом недоцільно.
 
Доводи апеляційної скарги, що конструкція ч. 2 ст. 193 ЦПК України вказує на її імперативність, внаслідок якої суд позбавлений широкого розсуду щодо доцільності прийняття зустрічного позову, та посилання на те, що первісний і зустрічний позови виникають з тих самих сімейних правовідносин, які виникли у зв`язку з укладенням між ними шлюбу, а задоволення зустрічного позову матиме наслідком відмову в задоволені первісного позову, правильних висновків суду першої інстанції не спростовують та відхиляються апеляційним судом.
 
Оцінюючи доводи апеляційної скарги, що міркування суду щодо швидкості вирішення справи не повинні мати перевагу перед положеннями процесуального закону про право пред`явити зустрічний позов і боротися за збереження сім`ї, що відповідачем в розцінювалося як протиправне обмеження доступу до суду, апеляційний суд враховує наступне.
 
Так, відповідно до ч. 2 ст. 214 ЦПК України головуючий відповідно до завдання цивільного судочинства керує ходом судового засідання, забезпечує додержання послідовності і порядку вчинення процесуальних дій, здійснення учасниками судового процесу їх процесуальних прав і виконання ними обов`язків, спрямовує судовий розгляд на забезпечення повного, всебічного та об`єктивного з`ясування обставин справи, усуваючи із судового розгляду все, що не має істотного значення для вирішення справи.
 
Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції, відмовляючи в прийнятті зустрічного позову, діяв в межах своїх повноважень, а доводи відповідача щодо протиправного обмеження доступу до суду та доцільності розгляду його зустрічного позову разом із позовом про розірвання шлюбу не знайшли свого підтвердження та відхиляються апеляційним судом.
         
Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, зводяться до незгоди із ухвалою суду першої інстанції та не можуть бути підставою для її скасування.
 
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що ухвала суду першої інстанції постановлена із додержанням вимог закону і не може бути скасована з підстав, що викладені в апеляційній скарзі.
 
Керуючись ст. ст. 7, 367, 374, 375, 381, 382, 389 ЦПК України, суд, -
 
 п о с т а н о в и в :
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення.
Ухвалу Солом`янського районного суду м. Києва від 26 червня 2020 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

               Судді :