Справа № 464/890/20                                 Головуючий у 1 інстанції: Чорна С.З. 
Провадження № 33/811/661/20                 Доповідач: Романюк М. Ф. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 липня 2020 року Львівський апеляційний суд в складі судді судової палати з розгляду кримінальних справ Романюка М.Ф., за участі особи, розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 на постанову судді Сихівського районного суду м. Львова від 16 березня 2020 року, 

встановив:

цією постановою ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.183-1 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді виконання суспільно корисних робіт на строк 120 (сто двадцять) годин.
Стягнуто з ОСОБА_1 в користь держави 420 грн. 40 коп. судового збору.
За постановою суду, ОСОБА_1 не сплачував аліменти на користь ОСОБА_2 на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,  що призвело до виникнення заборгованості, сукупний розмір якої, відповідно до розрахунку станом на 07.02.2020 становить 22 616,75 грн., перевищує суму відповідних платежів за шість місяців з дня пред`явлення виконавчого документа до примусового виконання, чим вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ст. 183-1 КУпАП, ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження». 
Не погоджуючись із рішенням судді першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить поновити строк апеляційного оскарження постанови Сихівського районного суду м. Львова від 16 березня 2020 року, та скасувати зазначену постанову.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що постанова суду першої інстанції є невмотивованою та неправомірною з огляду на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність окремих фактів, які суд визнав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи.
Покликається на те, що дії державного виконавця щодо складання протоколу про адміністративне правопорушення без присутності апелянта та без повідомлення його про наявне відкрите виконавче провадження, є неправомірними. Зазначає, що державний виконавець зобов`язаний був надсилати всі документи на адресу його проживання, а не реєстрації, оскільки у заяві про відкриття виконавчого провадження від 29.05.2019 року його колишня дружина ОСОБА_2 повідомила виконавчу службу про те, що апелянт проживає за іншою адресою.
Про наявність заочного рішення суду про стягнення з апелянта аліментів та відкриття виконавчого провадження він дізнався лише у кінці квітня 2020 року, проте жодних постанов про відкриття виконавчого провадження чи інших не отримував, а тому і не міг знати про їх існування.
Наголошує, що 06.05.2019 року вказаний відділ виконавчої служби виніс постанову про закриття виконавчого провадження щодо стягнення з ОСОБА_1 аліментів на сина ОСОБА_3 , а тому апелянт не знаючи про існування нового рішення суду був переконаний про те, що жодних боргів щодо аліментів у нього немає.
Окрім того зазначає, що суд першої інстанції не переконався у тому чи особа, яка притягається до адміністративної відповідальності, ОСОБА_1 належним чином повідомлений про час, місце та дату проведення судового засідання. Встановивши місце проживання апелянта за адресою АДРЕСА_1 , де він не живе вже понад шість років, суд не міг належним чином повідомити його про проведення вказаного засідання, а тому проведення такого засідання без його участі є порушенням його прав на захист. Водночас колишня дружина не повідомляла ОСОБА_1 про наявність такого провадження.
Апелянт покликається на те що розгляд судом справи за його відсутності, належним чином не повідомленого про дату, час і місце судового засідання, є безумовною підставою для скасування оскаржуваного судового рішення.
В обґрунтування пропуску строку на апеляційне оскарження постанови судді Сихівського районного суду м. Львова, вказує, що з вказаною постановою апелянт ознайомився лише у відділі ДВС 27.04.2020 року, тому для обґрунтування своєї правової позиції та написання апеляційної скарги йому необхідний був час та можливість отримати юридичну консультацію. А також зважаючи на запровадження карантину та обмежуючих заходів апелянт мав непереборні та об`єктивні труднощі для своєчасного написання та подання апеляційної скарги.
ОСОБА_1 був належним чином повідомлений про розгляд справи в суді апеляційної інстанції, про що свідчать рекомендовані повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с.45,47), однак в судові засідання, призначені на 12.06.2020 року та 03.07.2020 року не прибув з невідомих причин, клопотань про перенесення слухання справи в суд апеляційної інстанції не подавав. Відповідно до ч.6 ст. 294 КУпАП за таких обставин неявка правопорушника в судове засідання апеляційного суду не перешкоджає розгляду справи.
Так, практика Європейського суду з прав людини, у своїх рішеннях, вказує, що кожна сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у справі за його участю, добросовісно користуватися належними йому процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.
Вивчивши матеріали справи та дослідивши докази, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Матеріалами справи підтверджуються доводи апелянта щодо причин пропуску строку апеляційного оскарження. Суд вважає, що строк апеляційного оскарження пропущений апелянтом з поважних причин, а тому його слід поновити.
Відповідно до ст. 245 КУпАП завданням провадження у справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності із законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням.
Згідно ст. 280 КУпАП при розгляді справи про адміністративне правопорушення необхідно з`ясовувати, чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа у його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують та/або обтяжують відповідальність, а також інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Відповідно до ч.1 ст.183-1 КУпАП підлягає адміністративній відповідальності особа, яка допустила несплату аліментів на утримання дитини, одного з подружжя, батьків або інших членів сім`ї, що призвело до виникнення заборгованості, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за шість місяців з дня пред'явлення виконавчого документа до примусового виконання.
Підпунктом 5 пункту 1 розділу I Закону України № 2234-VIII від 07.12.2017 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку примусового стягнення заборгованості зі сплати аліментів» главу 14 КУпАП доповнено статтею 183-1 такого змісту: «Стаття 183-1. Несплата аліментів. Несплата аліментів на утримання дитини, одного з подружжя, батьків або інших членів сім`ї, що призвела до виникнення заборгованості, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за шість місяців з дня пред`явлення виконавчого документа до примусового виконання, - тягне за собою виконання суспільно корисних робіт на строк від ста двадцяти до двохсот сорока годин».
Пунктом 1 розділу II Прикінцеві положення Закону встановлено, що цей Закон набирає чинності через місяць з дня його опублікування, крім підпункту 3 пункту 4, пунктів 5-7 розділу I цього Закону, які набирають чинності з дня, наступного за днем його опублікування, та підпунктів 1 і 2 пункту 4 розділу I цього Закону, які набирають чинності через три місяці з дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII.
Закон України № 2234-VIII від 07.12.017 опубліковано 06 січня 2018 року в офіційному виданні - газеті «Голос України» № 4, відповідно стаття 183-1 КУпАП набрала чинності 06 лютого 2018 року.
Оскільки цей Закон встановлює адміністративну відповідальність, то він зворотної дії в часі не має й поширює свою дію лише на правовідносини, які виникли після набрання ним чинності, тобто після 06 лютого 2018 року.
З врахуванням диспозиції ст. 183-1 КУпАП така норма може бути застосована до особи, яка допустила бездіяльність - несплату аліментів за період після 06 лютого 2018 року і лише тоді, коли це призвело до заборгованості, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за шість місяців.
Згідно з постановою судді ОСОБА_1 визнаний винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 183-1 КУпАП, а саме у несплаті аліментів на користь ОСОБА_2 на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що призвело до виникнення заборгованості, сукупний розмір якої, відповідно до розрахунку станом на 07.02.2020 року становить 22 616,75 грн., перевищує суму відповідних платежів за шість місяців з дня пред`явлення виконавчого документа до примусового виконання.
Як вбачається із матеріалів справи суд першої інстанції обґрунтовано, на підставі досліджених доказів дійшов вірного висновку про наявність в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.183-1 КУпАП.
Такий висновок суду підтверджується протоколом про адміністративне правопорушення №5 від 10 лютого 2020 року (а.с.1-3), копією виконавчого листа від 19 квітня 2019 року (а.с.10), копією постанови про відкриття виконавчого провадження від 06 червня 2019 року (а.с. 11), копією розрахунку заборгованості по аліментах від 07 лютого 2020 року (а.с.12) та іншими матеріалами справи.
Вирішуючи питання про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що останній зобов`язаний сплачувати аліменти на утримання дитини - ОСОБА_3 , і, що внаслідок несплати таких з дня пред`явлення виконавчого документа до примусового виконання виникла заборгованість в сумі 22 616,75 грн., тобто заборгованість, яка перевищує суму відповідних платежів за шість місяців.
Висновки суду відповідають дослідженим доказам і в апеляційній скарзі не наведено обставин, які їх спростовують.
Відтак, враховуючи, наведене, слід дійти висновку що доводи апеляційної скарги є безпідставними.
З твердженнями ОСОБА_1 про порушення судом першої інстанції прав  внаслідок розгляду справи у його відсутність, коли він не був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи в суді, не заслуговують на увагу, оскільки, як вбачається з матеріалів провадження суд, в передбачений процесуальний спосіб, направляв судове повідомлення за місцем реєстрації останнього, але дане повідомлення повернулось на адресу місцевого суду за закінченням встановленого строку зберігання, що і дало суду підстави для розгляду справи у його відсутність.
При цьому, слід зауважити, що ОСОБА_1  в повному обсязі отримав можливість реалізувати надані йому права, що передбачені ст. 268 КУпАП, подавши апеляційну скаргу на судове рішення, проте будь-яких вагомих доказів та доводів на спростування правильності висновків суду про доведеність його вини у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 183-1 КУпАП, під час апеляційного розгляду - надано не було.
Покликання апелянта в апеляційній скарзі про те, що постанова суду винесена з порушенням норм процесуального та матеріального права, не в повній мірі відповідає вимогам закону, матеріалам та обставинам справи, апеляційний суд не приймає до уваги, оскільки при розгляді справи в суді першої інстанції порушень норм матеріального чи процесуального права допущено не було. Суддя відповідно до ст.ст. 245 та 280 КУпАП повно і всебічно з`ясував усі обставини, що мали значення для правильного вирішення справи.
При цьому, апеляційний суд з врахуванням вищенаведеного вважає, що стягнення у виді 120 (сто двадцять) годин суспільно корисних робіт накладене на правопорушника з дотриманням вимог ст. 33 КУпАП та відповідає характеру вчиненого правопорушення, особі порушника, ступеню її вини.
Отже, на переконання апеляційного суду, подана апеляційна скарга не містить правових підстав для скасування судового рішення.
На переконання апеляційного суду, адміністративне стягнення у виді 120 (сто двадцять) год. суспільно корисних робіт накладене на ОСОБА_1 відповідно до санкції ч.1 ст. 183-1 КУпАП та у межах строків, передбачених ст. 38 КУпАП.
З огляду на викладене апеляційний суд дійшов висновку про необґрунтованість апеляційної скарги і вважає, що підстав для скасування постанови судді у справі немає.
Керуючись ст. 294 КУпАП, суд, - 

постановив:

поновити ОСОБА_1 строк на апеляційне оскарження постанови судді Сихівського районного суду м. Львова від 16 березня 2020 року.
Постанову судді Сихівського районного суду м. Львова від 16 березня 2020 року, якою ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.183-1 КУпАП, залишити без змін, а його апеляційну скаргу без задоволення.
Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя М.Ф. Романюк