ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 вересня 2020 року 
м. Київ

Справа №  921/262/20 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Зуєва В. А. - головуючого, Берднік І.С., Міщенка І. С.
здійснивши перегляд у порядку письмового провадження касаційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Алігатор-II"
на постанову Західного апеляційного господарського суду від 13.07.2020 (судді:   Зварич О.В., Гриців В.М., Дубник О.П.)
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Алігатор-II"
до:           1. Фізичної особи-підприємця Прохоренкова Ігоря Васильовича, 
2. Тернопільської міської ради в особі Відділу державного архітектурно-будівельного контролю Тернопільської міської ради
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача-2 - Обслуговуючого кооперативу "ЖБК 15 Квітня-1"
про визнання недійсним та скасування сертифіката ТП 162200560407 від 25.02.2020 на об`єкт "Реконструкція власних будівель та споруд під багатоквартирний житловий будинок з вбудованими приміщеннями громадського призначення та житловий будинок спеціалізованого типу (гуртожиток) за адресою: провулок Цегельний, 1 місто Тернопіль", виданий Відділом державного архітектурно-будівельного контролю Тернопільської міської ради ФОП Прохоренкову І.В. та виключити відомості про такий з державного реєстру,

ВСТАНОВИВ:
1. Короткий зміст і підстави позовних вимог
1.1. Товариство з обмеженою відповідальністю "Алігатор-II" (далі - Позивач) звернулося до Господарського суду Тернопільської області з позовом до Фізичної особи-підприємця Прохоренкова Ігоря Васильовича (далі - ФОП Прохоренков І.В., Відповідач-1) та Тернопільської міської ради в особі відділу державного архітектурно-будівельного контролю Тернопільської міської ради (далі - ДАБК, Відповідач-2) про визнання недійсним та скасування сертифікату ТП 162200560407 від 25.02.2020 на об`єкт "Реконструкція власних будівель та споруд під багатоквартирний житловий будинок з вбудованими приміщеннями господарського призначення та житловий будинок спеціалізованого типу (гуртожиток) за адресою провулок Цегельний, 1 місто Тернопіль" виданий ДАБК ФОП Прохоренкову І.В. та виключення відомостей про такий з державного реєстру.
1.2. 05.05.2020 Позивачем подано до місцевого господарського суду заяву про забезпечення позову з вимогою заборонити державним реєстраторам речових прав на нерухоме майно, в т. ч. нотаріусам, які здійснюють повноваження у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень відповідно до вимог Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" вчинення реєстраційних дій - державної реєстрації прав, а також інших дій, що здійснюються державним реєстратором у Державному реєстрі прав на підставі сертифіката ТП 162200560407 від 25.02.2020 за адресою: провулок Цегельний, 1д, місто Тернопіль.
1.3. Вказана заява мотивована необхідністю вжиття заходів забезпечення позову з метою уникнення можливих ризиків ухилення відповідачів від виконання судового рішення у разі задоволення позову.
2. Короткий зміст судових рішень у справі
2.1. Ухвалою Господарського суду Тернопільської області від 07.05.2020 у справі №921/262/20 вищезазначена заява задоволена. Заборонено державним реєстраторам речових прав на нерухоме майно, в т.ч. нотаріусам, які здійснюють повноваження у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень відповідно до вимог Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" вчинення реєстраційних дій - державної реєстрації прав, а також інших дій, що здійснюються державним реєстратором у Державному реєстрі прав на підставі сертифіката ТП 162200560407 від 25.02.2020 за адресою: провулок Цегельний, 1д, м. Тернопіль, Тернопільська область.
Ухвала місцевого господарського суду мотивована тим, що за змістом долученого до заяви про забезпечення позову Наказу №3 від 26.02.2020 "Про присвоєння адреси об`єкту будівництва за зверненням Прохоренкова І.В." об`єкт будівництва "Реконструкція власних будівель та споруд під багатоквартирний житловий будинок з вбудованими приміщеннями громадського призначення та житловим будинком спеціалізованого типу (гуртожиток), що знаходився за адресою провулок Цегельний,1, на який видано сертифікат ТП 162200560407 від 25.02.2020, є одним і тим же об`єктом лише за іншою зміненою адресою: провулок Цегельний,1д. З огляду на вчинення суб`єктами реєстрації дій щодо реєстрації права власності на фізичних осіб; зміни адреси об`єкта будівництва; реальної можливості зміни характеру спірних правовідносин після реєстрації на підставі названого сертифіката права власності на об`єкт реконструкції, суд оцінив як обґрунтовані доводи заявника про те, що виправданим, адекватним та співмірним є обраний заявником спосіб забезпечення позову.
2.2. Постановою Західного апеляційного господарського суду від 13.07.2020 у справі №921/262/20, скасовано вищезазначену ухвалу місцевого суду та відмовлено у задоволенні заяви Позивача про забезпечення позову.
Переглядаючи справу в апеляційному порядку, суд апеляційної інстанції констатував факт реєстрації у будинку (провулок Цегельний, 1д, місто Тернопіль)  права власності на об`єкти житлової нерухомості - квартири за фізичними особами, які не є учасниками даної справи
За висновками апеляційної інстанції, місцевий господарський суд помилково заборонив державним реєстраторам речових прав на нерухоме майно, в т.ч. нотаріусам, які здійснюють повноваження у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, вчиняти реєстраційні дії - державну реєстрацію прав в цілому щодо вищезазначеного об`єкта нерухомого майна, оскільки позовні вимоги у даній справі заявлені лише до одного з власників нерухомого майна.
Також апеляційним господарським судом зауважено, що при вирішенні заяви про вжиття заходів забезпечення позову суд не вправі надавати оцінку обставинам справи, які стосуються предмета і підстав заявленого позову, а також робити висновки по суті спору між сторонами у справі, оскільки це суперечить приписам частини одинадцятої статті 137 Господарського процесуального кодексу України.
3. Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги та позиції інших учасників справи
3.1. У касаційній скарзі ТОВ "Алігатор-II" просить скасувати постанову апеляційної інстанції та залишити в силі ухвалу місцевого господарського суду.
3.2. Скаржник доводить, що оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції не відповідає вимогам статті 236 Господарського процесуального кодексу України, натомість місцевий господарський суд повною мірою дотримався вимог процесуального законодавства та ухвалив законне та обґрунтоване судове рішення, яке помилково скасовано апеляційним судом, тим самим забезпечивши відповідачам можливість продовження вчинення дій спрямованих на унеможливлення ефективного захисту й поновлення прав Позивача.
3.3. Відповідач-1 у відзиві на касаційну скаргу просить залишити її без задоволення акцентуючи на необґрунтованість наведених у ній доводів і правомірність висновків суду апеляційної інстанції, викладених в оскаржуваній постанові.
4. Позиція Верховного Суду
4.1. Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наведені у касаційній скарзі та відзиві на неї доводи, перевіривши матеріали справи щодо правильності застосування судами норм матеріального і процесуального права, Суд вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
4.2. Згідно зі статтею 136 Господарського процесуального кодексу України господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 137 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
4.3. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 137 Господарського процесуального кодексу України позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачу і знаходяться у нього чи в інших осіб.
4.4. Забезпечення позову є засобом, спрямованим на запобігання можливим порушенням майнових прав чи охоронюваних законом інтересів юридичної або фізичної особи, що полягає у вжитті заходів, за допомогою яких у подальшому гарантується виконання судових актів. При цьому, сторона, яка звертається з заявою про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення з такою заявою. 
4.5. З цією метою та з урахуванням загальних вимог, передбачених статтею 74 Господарського процесуального кодексу України, обов`язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу до забезпечення позову.
4.6. Вирішуючи питання про забезпечення позову, господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку з вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.
4.7. Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється господарським судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або майнових наслідків заборони відповідачеві вчиняти певні дії.
4.8. Суд зазначає, що обрання належного, відповідного до предмета спору, заходу забезпечення позову сприяє дотриманню принципу співвіднесення виду заходу до забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами, що зрештою дає змогу досягти збалансованості інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору, фактичного виконання судового рішення в разі задоволення позову та, як наслідок, ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження при цьому прав та охоронюваних інтересів інших учасників провадження у справі або осіб, які не є учасниками цього судового процесу.
4.9. Касаційний господарський суд звертає увагу на те, що, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.02.2020 у справі № 381/4019/18 висловлено позицію про те, що необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову. 
4.10. Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод "Право на ефективний засіб юридичного захисту" встановлено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. 
4.11. Одним з механізмів забезпечення ефективного юридичного захисту є передбачений національним законодавством України інститут вжиття заходів до забезпечення позову. При цьому, вжиття заходів до забезпечення позову має на меті запобігти утрудненню чи неможливості виконання рішення господарського суду, прийнятого за результатами розгляду справи, в разі задоволення позову.
4.12. Слід зазначити, що згідно рішення Європейського суду з прав людини від 29 червня 2006 року у справі "Пантелеєнко проти України" засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом. У рішенні Європейського суду з прав людини від 31.07.2003 у справі "Дорани проти Ірландії" зазначено, що поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.
4.13. При вирішенні справи "Каіч та інші проти Хорватії" (рішення від 17.07.2008) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.
4.14. Судова колегія зазначає, що такі заходи забезпечення позову, як заборона вчиняти певні дії, мають на меті запобігти невиправданому порушенню прав та інтересів позивача, тобто, невжиття таких заходів може істотно ускладнити ефективний захист прав та інтересів позивача, за захистом яких він і звернувся до суду.
4.15. Поряд з цим, апеляційним господарським судом констатовано факт реєстрації права власності на об`єкти житлової нерухомості (квартири) у вищезазначеному об`єкті нерухомого майна за фізичними особами, які не є учасниками даної справи.
4.16. Судова колегія вважає за необхідне зазначити, що за змістом статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
4.17. Поняття "майно" в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації певного блага у внутрішньому праві країни. Згідно з Конвенцією, інші права та інтереси є активами, тому можуть вважатися "правом власності", а відтак і "майном".
4.18. Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах "Рисовський проти України" від 20.10.2011 (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04), пункт 68, "Кривенький проти України" від 16.02.2017 (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07), пункт 45).
4.19. Європейський суд з прав людини неодноразово констатував порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо хоча б один із зазначених критеріїв сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном не буде дотриманий. І навпаки - встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії.
4.20. Втручання держави у право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм.
4.21. В такий спосіб, судова колегія вважає, що суд апеляційної інстанції, надавши належну правову оцінку доказам та обставинам справи на підставі яких заявник просив суд вжити заходи забезпечення позову, дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення заяви про забезпечення позову, адже заборона на вчинення реєстраційних дій в цілому щодо об`єкта нерухомого майна  може призвести до істотних негативних наслідків, а саме - порушення прав та охоронюваних законом інтересів власників квартир, які не є учасниками даної справи, що є недопустимим.
4.22. При цьому, суд касаційної інстанції в силу обмежень, визначених у частині другій статті 300 Господарського процесуального кодексу України не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази. 
Отже, суд касаційної інстанції не бере до уваги посилання скаржника, викладені у касаційній скарзі щодо невідповідності висновків апеляційного суду обставинам справи, оскільки оцінка таких аргументів виходить за межі наданої суду компетенції. 
5. Висновки Верховного Суду
5.1. За змістом пункту 1 частини першої статті 308 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.
5.2. Відповідно до частини першої статті 309 цього Кодексу суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
5.3. З урахуванням  меж перегляду справи в касаційній інстанції колегія суддів вважає, що доводи, викладені у касаційній скарзі про неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права не отримали підтвердження, не спростовують його висновків, тому оскаржувана постанова підлягає залишенню без змін, а касаційна скарга -  без задоволення. 
6. Розподіл судових витрат
6.1. Оскільки у цьому випадку суд касаційної інстанції не змінює та не ухвалює нового рішення, розподіл судових витрат судом касаційної інстанції не здійснюється (частина чотирнадцята статті 129 Господарського процесуального кодексу України).
Керуючись статтями 300, 301, пунктом 1 частини першої статті 308, статтями 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд
ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Алігатор-II" залишити без задоволення.
2. Постанову Західного апеляційного господарського суду від 13.07.2020 у справі №921/262/20 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий	 	В. А. Зуєв	
  Судді  	 	  І. С. Берднік	
 	 	  І. С. Міщенко