ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Номер провадження 22-ц/821/1443/20	Головуючий по 1 інстанції	
Справа №707/1124/19 Категорія:  311000000 	Смоляр О.А. 	
  	Доповідач в апеляційній інстанції	
  	Сіренко Ю. В. 	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

       15 вересня 2020 року :

м. Черкаси

Черкаський апеляційний суд у складі колегії суддів: 

Вініченка Б.Б., Новікова О.М., Сіренка Ю.В.

секретар: Попова М.В.

учасники справи: 
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідач – Публічне акціонерне товариство «Державна акціонерна компанія «Хліб України»,
особа, що подала апеляційну скаргу - ОСОБА_1 ,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 7 липня 2020 року у складі судді Смоляра О.А.,
                                                      в с т а н о в и в : 

У травні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ПАТ «ДАК «Хліб України» про стягнення витрат, пов`язаних з відрядженням та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
В обґрунтування позовних вимог зазначила, що наказом голови правління ПАТ «ДАК «Хліб України» від 10 жовтня 2015 року № 157-к її призначено на посаду начальника управління з правової роботи та питань банкрутства ПАТ «ДАК «Хліб України». Наказом Міністра аграрної політики та продовольства України, голови правління ПАТ «ДАК «Хліб України» від 28 грудня 2015 року № 237-л її призначено на посаду заступника голови правління ПАТ «ДАК «Хліб України». Згідно наказу ПАТ «ДАК «Хліб України» від 13 жовтня 2016 року ОСОБА_1 звільнено з посади заступника голови правління ПАТ «ДАК «Хліб України» на підставі ст. 38 КЗпП України (розірвано трудовий договір за власним бажанням з ініціативи працівника).
Проте, в день звільнення з нею не був проведений повний розрахунок.
Заборгованість із заробітної плати виплачена ОСОБА_1 лише 17 жовтня 2016 року, тобто через 4 дні з моменту звільнення, заборгованість з виплати лікарняних за рахунок підприємства виплачена 1 грудня 2016 року в сумі 1108, 24 грн. та 8 грудня 2016 року в сумі 1090,34 грн., тобто майже через два місяці після звільнення, заборгованість з виплати компенсації за невикористану щорічну відпустку виплачена 1 грудня 2016 року в сумі 2480,59 грн. (через півтора місяці після звільнення), а заборгованість по звітам про використання коштів, виданих на відрядження або під звіт в сумі 8045,97 грн. не погашена до цього час, всупереч ст. 116 КЗпП України. 
Протягом останніх двох календарних місяців (вересень та жовтень), що передували звільненню (13 жовтня 2016 року) ОСОБА_1 не працювала у зв`язку з перебуванням на лікарняному, а тому у вересні та жовтні не нараховувалася заробітна плата. Таким чином середня заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за попередні два місяці роботи – липень, серпень 2016 року. 
За липень 2016 року було нараховано 14 837,32 грн. заробітку, з яких 12445,00 грн. заробітна плата за виключенням оплати по листку непрацездатності за липень 2016 року за 8 календарних днів ( 14837,32 грн. – 2392,32 грн.). За серпень 2016 року нараховано 8967,28 грн. заробітку, з яких 6 373,93 грн. заробітної плати, за виключенням оплати по листках тимчасової непрацездатності за серпень 2016 року за 18 календарних днів ( 8967,28 грн. – 2593,35 грн.). Вказує, що в липні 2016 року нею було відпрацьовано 15 робочих днів (21 робочий день), а в серпні 2016 року - 9 робочих днів (22 робочі дні), так як інший час перебувала на лікарняному. 
Таким чином, позивачка вказує, що середньоденна заробітна плата за попередні 2 календарні місяці роботи перед звільненням з посади заступника голови правління ПАТ «ДАК «Хліб України» складає - 784,12 грн., період виплати середнього заробітку з 13 жовтня 2016 року по дату звернення з позовом до суду складає 641 робочий день, отже середній заробіток за весь час затримки розрахунку складає 502620,92 грн.
7 липня 2020 року, збільшивши свої позовні вимоги просила стягнути з відповідача на її користь витрати, пов`язані з відрядженнями в розмірі 9405,97 грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з дати звільнення (13 жовтня 2016 року) по день звернення до суду (13 травня 2019 року) в загальній сумі 502620,92 грн.
Рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 7 липня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Стягнуто з ПАТ «ДАК «Хліб України»  на користь ОСОБА_1 витрати пов`язані з відрядженням в розмірі 9405,97 грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 9405,97 грн.
Стягнуто з ПАТ «ДАК «Хліб України»  на ОСОБА_1 судові витрати в сумі 768,40 грн. В решті позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.
Рішення суду мотивоване тим, що сума компенсації позивачу витрат на відрядження, яка підлягає стягненню з відповідача, складає 9405,97 грн. Неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача суд першої інстанції прийшов до висновку, що є справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі, що дорівнює розміру наявної заборгованості, тобто в сумі 9405,97грн. 
Частково не погоджуючись з вищевказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу в якій, посилаючись на те, що воно є незаконним та необґрунтованим у зв`язку з невідповідністю висновків суду обставинам справи, неправильною оцінкою доказів та неврахування обставин, які мають значення для справи, неправильним застосуванням норм чинного законодавства, просила рішення суду в частині визначення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні змінити та стягнути з відповідача на її користь 502620,92 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з дати звільнення (13 жовтня 2016 року) по день звернення до суду (13 травня 2019 року) та стягнути з ПАТ «ДАК «Хліб України» судові витрати.
В обґрунтування апеляційної скарги вказувала, що судом першої інстанції не взято до уваги норму статті 117 КЗпП України, якою установлено лише одну підставу для зменшення розміру середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, а саме, якщо спір вирішено на користь працівника частково. У суду не виникло сумнівів щодо наявності указаної заборгованості та її розміру, а відтак не виникло і підстав для зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку. 
Судом не враховано, що характер спірних правовідносин у даній справі відрізняється від правовідносин, що містяться у справі № 761/9584/15-ц згідно постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року, на яку послався суд першої інстанції, тобто мають різні фактичні обставини справи, а тому застосування даної постанови в контексті обставин даної справи є безпідставним та невмотивованим.
Також, вказує, що судом першої інстанції невірно оцінено докази та не враховано обставини, які мають значення для справи, а саме неодноразові факти звернення позивача до відповідача про здійснення розрахунку після звільнення, крім того законодавством не визначено яка форма звернення має бути (усна чи письмова). 
Зазначає, що враховуючи рішення Конституційного Суду України від 24 березня 1995 року, не можна встановлювати будь – які часові обмеження для такого звернення чи вважати, що строк такого звернення занадто тривалий і така поведінка працівника є недобросовісною. 
Вказує, що зі змісту оскаржуваного рішення неможливо встановити наявність чи відсутність вини відповідача у невиплаті коштів позивачу, а також яким чином такі обставини, як перебування підприємства у стані банкрутства та відсутність господарської діяльності впливають на зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Суд першої інстанції не застосовує будь – яких обчислень вказаних майнових втрат при визначенні суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, що підлягає до стягнення з відповідача. Судом жодним чином не вказано про наявність причинно – наслідкового зв`язку між фактом непрацевлаштування позивача і фактом зменшення розміру відповідальності відповідача за порушення свого обов`язку щодо розрахунку при звільненні. 
28 серпня 2020 року ПАТ «ДАК «Хліб України» подало відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 в якому, посилаючись на те, що апеляційна скарга є необґрунтованою, та безпідставною, просив залишити її без задоволення, а рішення суду без змін.
Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до залишення без задоволення, виходячи із наступного.
Із матеріалів справи вбачається, що 19 жовтня 2015 року наказом ПАТ «ДАК «Хліб України» № 157-к ОСОБА_1 була прийнята на посаду начальника управління з правової роботи та питань банкрутства про що зроблено запис в трудову книжку (т.1 а.с.18).
28 грудня 2015 року наказом ПАТ «ДАК «Хліб України» № 237-к ОСОБА_1 була призначена на посаду заступника голови правління про, що зроблено запис до трудової книжки (т.1. а.с. 18).
13 жовтня 2016 року ОСОБА_1 була звільнена за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України, що підтверджується наказом № 166 (т.1 а.с.18-19, 121).
У статті 4 КЗпП України передбачено, що законодавство про працю складається з цього Кодексу та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.
Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього кодексу.
Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку виникають передбачені статтею 117 КЗпП України правові підстави для застосування матеріальної відповідальності.
Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
В день звільнення позивачка не працювала, оскільки хворіла, і відповідачем не було здійснено з нею повного розрахунку. 
Відповідно до наказу голови правління ПАТ «ДАК «Хліб України» від 10 листопада 2016 року було внесено зміни у табель обліку робочого часу, оскільки 9 листопада 2016 року ОСОБА_1 було надано листок непрацездатності (серія АГФ № 803029), в якому зазначено, що вона перебувала на лікарняному з 5 вересня по 13 жовтня 2016 року. Вказано, що на момент пред`явлення листка непрацездатності ОСОБА_1 звільнена за власним бажанням (т.1а.с. 123).
17 жовтня 2016 року відповідачем була здійснена виплата позивачці заборгованості по заробітній платі за серпень 2016 року в розмірі 2795,98грн. Розрахунок з позивачкою за період непрацездатності з 23 серпня 2016 року по 1 вересня 2016 року здійснено 25 листопада 2016 року в сумі 1108,24грн., за рахунок коштів Фонду соціального страхування України та 1 грудня 2016 року в сумі 1108,25грн за рахунок коштів ПАТ «ДАК «Хліб України». Розрахунок з позивачкою за період непрацездатності з 5 вересня 2016 року по 13 жовтня 2016 року здійснено 25 листопада 2016 року в розмірі 7414,37грн за рахунок коштів Фонду соціального страхування України та 8 грудня 2016 року в розмірі 1090,34 грн. за рахунок коштів відповідача. 1 грудня 2016 року відповідачем здійснено виплату позивачці компенсації за невикористану відпустку в сумі 2480,59грн.
В період роботи на ПАТ «ДАК «Хліб України» позивачка неодноразово перебувала у службових відрядженнях, після яких подавала відповідні звіти про використання коштів, але компенсацію зазначених витрат не отримувала. Внаслідок цього на момент звільнення була заборгованість з оплати витрат на відрядження ОСОБА_1 на загальну суму 9405,97 грн. 
Як вбачається з відзиву, відповідач визнав позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення коштів в розмірі 9 405,97 грн., які були понесені позивачкою у зв`язку з перебуванням у відрядженнях. Дані вимоги задоволені рішенням суду та позивачкою в апеляційному порядку не оскаржуються.
ОСОБА_1 у своїй апеляційній скарзі ставить питання про зміну рішення суду першої інстанції лише в частині визначення суми стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 9405,97 грн.
Відповідно до ч.1 ст.117 КЗпП у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Відповідно до ст.121 КЗпП працівники мають право на відшкодування витрат та одержання інших компенсацій, у зв`язку зі службовими відрядженнями. Працівникам, які направляються у відрядження, виплачуються: добові за час перебування у відрядженні, вартість проїзду до місця призначення і назад та витрати по найму жилого приміщення в порядку і розмірах, встановлених законодавством. За відрядженими працівниками зберігаються протягом усього часу відрядження місце роботи (посада). Працівникам, які направлені у службове відрядження, оплата праці за виконану роботу здійснюється відповідно до умов, визначених трудовим або колективним договором, і розмір такої оплати праці не може бути нижчим середнього заробітку.
Відповідно до матеріалів справи відповідачем не здійснено повного розрахунку з позивачкою, що не заперечується ПАТ «ДАК «Хліб України», а тому вимога про стягнення середнього заробітку за період затримки розрахунку є правомірною.
Розрахунок середнього заробітку за весь час затримки проводиться на підставі «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, згідно пункту 8 якого нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин).
Позивачкою надано розрахунок середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, який прийнятий судом першої інстанції при ухваленні рішення по суті, а саме вбачається, що середньоденна заробітна плата складає 784,12грн за один робочий день, кількість робочих днів за період часу з 14 жовтня 2016 року (перший день від дати звільнення) по 13 травня 2019 року (дата подання позовної заяви до суду) складає 641 робочий день. Отже, середній заробіток за час затримки розрахунку з ОСОБА_1 при звільненні складає 502 620,92 грн. (641 робочий день х 784,12грн = 502 620,92 грн.).
Проте, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, визначаючи розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки в розмірі 9405,97 грн. прийшов до обґрунтованого та вмотивованого висновку, беручи до уваги наступне.
Зі змісту постанови Великої Палати Верховного Суду №761/9584/15-ц від 26 червня 2019 року вбачається, що враховуючи компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві та виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. 
Згідно п. 91 цієї постанови, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст.117 КЗпП, необхідно враховувати такі критерії:
1) розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;
2) період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;
3) ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;
4) інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Враховуючи вищевказану постанову, суд першої інстанції, при визначенні розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, вірно взяв до уваги те, що ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом лише у травні 2019 року (2,5 років після звільнення з роботи), про своє звільнення та заборгованість підприємства перед нею, ОСОБА_1 достеменно знала. 
Крім того, як вбачається з матеріалів справи ПАТ «ДАК «Хліб України» перебуває у процедурі банкрутства, внаслідок чого має обмеження по розпорядженню коштами підприємства, що підтверджується постановами про арешт коштів боржника від 31 липня 2014 року, 6 лютого 2017 року (т.1. а.с. 61, 134).
31 березня 2017 року арешт було знято лише в межах фонду оплати праці. 
Проте, відповідно до листа ПАТ «Ощадбанк» від 6 червня 2019 року № 531 було вказано, що у відповідності до підпунктів 3.9 та 3.15 п.3 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Держкомстату України від 13 січня 2014 року №5, суми, нараховані працівникам за час затримки розрахунку при звільненні, витрати на відрядження: добові (у повному обсязі), вартість проїзду, витрати на наймання житлового приміщення, компенсаційні виплати та добові, які виплачуються при переїзді на роботу в іншу місцевість, згідно з чинним законодавством не відносяться до фонду оплати праці, внаслідок чого Банк не має змоги проводити платежі з поточного розрахунку ПАТ «ДАК «Хліб України», які не відносяться до фонду оплати праці (т.1 а.с. 138).
Зазначені обставини частково обґрунтовують відсутність можливості відповідача у здійсненні розрахунку з позивачкою по компенсації витрат на відрядження. 
Разом з цим, відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини за невиплату належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП. 
Отже, суд першої інстанції з огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача прийшов до обґрунтованого та вмотивованого висновку, вважаючи справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивачці виплат у сумі, що дорівнює розміру наявної заборгованості, тобто в сумі 9405,97грн., зазначивши, що дана сума є саме орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити.
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що доводи скаржника стосовно того, що судом першої інстанції не взято до уваги норму статті 117 КЗпП України є хибними та спростовуються змістом самого рішення.
Також, колегія суддів не може прийняти доводи скаржника стосовно того, що до даних правовідносин не можуть бути застосовані висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц.
З приводу доводів скаржника, що суд першої інстанції не застосував будь – яких обчислень при визначенні суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, що підлягає до стягнення з відповідача, то колегія суддів звертає увагу, що судом першої інстанції у своєму рішенні вказано, що  зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивачки, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити з урахуванням статистичних усереднених показників.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав вважати, що рішення суду першої інстанції є необґрунтованим й таким, що не відповідає фактичним обставинам справи, прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Рішення суду в частині стягнення витрат, пов`язаних з відрядженням в розмірі 9405,97 грн. учасниками справи не оскаржувалося та судом апеляційної інстанції не переглядається.
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що постановлене у справі рішення є законним та обгрунтованим і підстав для його зміни чи скасування за наведеними у скарзі доводами колегія суддів не вбачає, оскільки їх доводи суттєвими не являються, носять суб`єктивний характер, не відповідають обставинам справи і правильності висновків суду не спростовують.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів, -
       
п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 7 липня 2020 року у даній справі залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. 

Судді: Б.Б. Вініченко

        О.М. Новіков

Ю. В. Сіренко