ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5483/20 Справа № 205/8695/18 	  	Суддя у 1-й інстанції - Мовчан Д. В. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2020 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Городничої В.С.,
суддів - Варенко О.П., Лаченкової О.В.,
за участю секретаря - Порубай М.Л., 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 23 січня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Публічного акціонерного товариства комерційний банк "Надра" про визнання кредитного договору та договору поруки недійсними,-

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2018 року позивачзвернувся до суду першої інстанції з вищевказаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що 19.10.2007 року між ним, ОСОБА_1 , та ВАТ КБ «Надра» (правонаступником якого є ПАТ КБ «Надра») було укладено Кредитний договір № 8/2007/840-к/1449-Н, на підставі якого позивач отримав кредит у сумі 59 770 доларів США 20 центів, зі сплатою відсотків у розмірі 13,29 % річних. Також, 19.10.2007 року між відповідач-2 та ОСОБА_2 було укладено Договір поруки № 1449-Н/2. В якості виконання зобов`язань за Кредитним договором між позивачем та ВАТ КБ «Надра» (правонаступником якого є ПАТ КБ «Надра») було укладено Договір іпотеки № 1449-Н/1, на підставі якого передав в іпотеку банка домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 . Позивач зазначає, що перед укладенням кредитного договору банк у порушення п.2 ч.1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин) і Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Правління НБУ від 10.05.2007р. № 168, не надав ОСОБА_1 , як споживачу фінансових послуг в галузі споживчого кредитування, в письмовій формі повної інформації про умови кредитування, а також, орієнтовану сукупну вартість кредиту, яка надається перед укладанням кредитного договору, чим було порушено вимоги чинного законодавства. Оскільки порука є похідним зобов`язанням від кредитного договору, тому в разі визнання недійсним кредитного договору, договір поруки є припиненим у зв`язку із припиненням зобов`язанням. 
У зв`язку з вищевикладеним, з урахуванням уточнених позовних вимог, позивач просив суд визнати недійсними Кредитний договір № 8/2007/840-к/1449-Н та Договір поруки № 1449-Н/2, укладені 19.10.2007 року між ОСОБА_1 та ВАТ КБ «Надра» (правонаступником якого є ПАТ КБ «Надра»). 
Рішенням Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 23 січня 2020 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.
В своїй апеляційній скарзі  ОСОБА_1 посилається на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, а також на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи.
Інші учасники процесу своїм правом, передбаченим положеннями ст. 360 ЦПК України щодо подачі відзиву на апеляційну скаргу, не скористались.
Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - залишити без змін, з наступних підстав.
Судом встановлено, що 23.04.2007 року між ВАТ «КБ «Надра» (правонаступником якого є ПАТ КБ «Надра») та ОСОБА_1 було укладено Кредитний договір № 8/2007/840-К/931-Н, згідно з яким останній отримав кредит у сумі 76 000 доларів США 00 центів з кінцевим терміном повернення коштів - 20.04.2035 року. 
Також судом встановлено, що 23.04.2007 року між ВАТ «КБ «Надра» та ОСОБА_2 , було укладено Договір поруки № 931-Н/2, згідно умов якого такий поручитель зобов`язалася перед банком відповідати за виконання позичальником усіх його зобов`язань перед кредитором в повному обсязі, що виникли з кредитного договору, як існуючих в теперішній час, так і тих, що можуть виникнути в майбутньому.
З метою забезпечення належного виконання зобов`язання за Кредитним договором № 8/2007/840-К/931-Н від 23.04.2007 року, між ВАТ «КБ «Надра» (правонаступником якого є ПАТ КБ «Надра») та ОСОБА_1 19.10.2007 року було укладено Договір іпотеки № № 8/2007/840-к/1449-Н, в силу якого іпотекодавець передає в іпотеку іпотекодержателю належне йому на праві власності нерухоме майно: житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Всі ці істотні умови містяться в кредитному договорі, і позивач погодився з ними, підписавши договір.
Пунктом 1.3.1 сторони спірного договору домовилися про сплату позичальником процентів за користування кредитними коштами в розмірі 12,49% річних.
В кредитному договорі, який підписав позивач, зазначено необхідні дані про умови кредитування, передбачені як Законом України "Про захист прав споживачів", так і Законом України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", в тому числі і щодо валюти кредитування.
Банк надав позивачу вичерпну інформацію про умови кредитування в іноземній валюті, а також надав розрахунок орієнтовної сукупної вартості кредиту та процентної ставки, що вбачається із підписаних позивачем кредитного договору, договору іпотеки, договору поруки. Зокрема, умовами договору визначена сума мінімально необхідного платежу на повернення кредитних коштів та розмір відсотків, які необхідно сплачувати щомісяця та сукупна вартість щомісячного платежу необхідного для погашення кредитних зобов`язань.
При цьому, суд дійшов висновку, що при укладанні договору було волевиявлення позивача на укладення кредитного договору (з урахуванням отриманої від банку інформації, передбаченої частиною 2 статті 11 Закону), та отримання згідно з умовами договору саме доларів США, його згода з визначеним договором розміром річної відсоткової ставки за кредитом та іншими умовами договору підтверджується наявними в матеріалах справи фінансовими документами, систематичною сплатою періодичних платежів згідно умов договору. Виконанням протягом тривалого часу умов кредитного договору позивач фактично підтверджував намір на подальше виконання умов договору та відсутність порушення його законних прав та інтересів при укладенні договору.
В укладеному між сторонами кредитному договорі позивач засвідчив своїм підписом кожний його аркуш, тобто він при його укладенні ознайомився з усіма істотними та іншими умовами договору. У вказаному кредитному договорі зазначена мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, види забезпечення зобов`язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, обов`язки, права і відповідальність сторін щодо видачі та погашення кредиту. Договір був спрямований на реальне настання наслідків, що були ним обумовлені, тобто банк надав, а позивач взяв кредит та зобов`язався повернути його банку відповідно до обумовлених сторонами умов.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції посилався на недоведеність позовних вимог, зокрема, суд виходив з того, що відсутні правові підстави для визнання недійсним оспорюваного договору та похідних договорів, оскільки оспорюваний договір підписаний сторонами, сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконував його умови; відповідач надав позивачу необхідні відомості, що передувало укладенню кредитного договору, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки; у кредитному договорі, який підписаний позивачем, міститься повна інформація стосовно умов кредитування. Таким чином, суд дійшов висновку, що умови спірного кредитного договору не суперечать положенням Закону України «Про захист прав споживачів» у його редакції, яка діяла на момент укладання такого договору. 
Щодо вимог позивача про визнання недійсним договору поруки від 19.10.2007 року, то суд посилався на те, що, звертаючись з вимогами про визнання недійсним договору поруки, позивач не зазначив жодних підстав визнання його недійсним, а обґрунтовував вимогу лише посиланнями на кредитний договір, а тому відсутні підстави для визнання його недійсним лише на тій підставі, що він укладений з метою забезпечення виконання зобов`язань за спірним кредитним договором (є похідним).
Враховуючи, що за результатом вирішення даного спору по суті суд ухвалив рішення щодо відмови в задоволенні позовних вимог через його недоведеність та необґрунтованість, тому суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для застосування інституту, що регламентує наслідки спливу строку позовної давності.
В своїй апеляційній скарзі апелянт посилається на те, що у кредитному договорі, підписаного сторонами, відсутня інформація, передбачена ст. 11 ЗУ "Про захист прав споживачів" та Постановою Правління НБУ № 168 від 10 травня 2007 року; позивач не був проінформований про всі істотні умови договору, спосіб та терміни погашення кредиту, його сукупну вартість, розмір та терміни сплати процентів та інших платежів; умови кредитування не відповідають волевиявленню позивача, банк приховав від позичальника об`єктивну інформацію щодо сукупної вартості кредиту, вказав занижені значення процентної ставки як істотної умови договору, тим самим ввівши позивача в оману.
Однак, колегія суддів не приймає до уваги такі доводи апелянта з наступних підстав. 
Статтею 203 Цивільного Кодексу України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину: 1. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, 2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. 3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. 4. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. 5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. 6. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
Таким чином, Кредитний договір № 8/2007/840-к/1449-Н, на підставі якого позивач отримав кредит у сумі 59 770 доларів США 20 центів, зі сплатою відсотків у розмірі 13,29 % річних, відповідає всім вимогам цивільного законодавства, а також вимогам, які встановленим спеціальним законодавство, яке безпосередньо контролює відносини у сфері споживчого кредитування.
Крім того, слід зазначити, що ОСОБА_1 є дієздатною особою, яка в повній мірі має можливість усвідомлювати свої дії та керувати ними, розуміти наслідки вчинення певних дій та можливість відмовитись від вчинення таких дій, що будуть суперечити її інтересам.
Підписанням Договору, апелянт підтвердив свою згоду із запропонованими умовами кредитного договору, що свідчить про її вільне волевиявлення, спрямоване на укладення договору саме на тих умовах, що визначені в Договорі. Укладення договору відбулося відповідно до чинного законодавства та з вільного волевиявлення апелянта та будь- яких перешкод з боку відповідача.
Також, колегія судів звертає увагу на те, що позивач добровільно звернувся до банку за отриманням кредиту. Можливість детально ознайомитися з умовами кредитного договору була надана. Позивач мав право відмовитись від підписання кредитного договору, якщо, як він вважає, умови договору містять несправедливі умови або були інші підстави, які змусили його засумніватись в законності договору, однак цього не зробив.
Відповідно до ст. 638 ЦК України, договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови визначені законом як істотні або є необхідними для даного виду договору, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Відповідно до положень ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 Цивільно-процесуального кодексу України. Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до правової позиції ВСУ (справа N 6-1341цс15) Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.
Однак, з огляду на наявні докази виконання відповідачем обов`язку щодо надання позивачу інформації про умови отримання кредиту, правові підстави для визнання частини пункту кредитного договору недійсним відсутні. Сторони були наділені необхідним обсягом цивільної дієздатності, волевиявлення було вільним, направлене на настання наслідків, передбачених спірним кредитним договором, укладено відповідно до норм чинного законодавства.
Колегія суддів звертає увагу, що позивач ні в суді першої інстанції, ні в суді апеляційної інстанції не надав жодного належного та допустимого доказу на підтвердження факту недійсності правочину в цілому.
Відповідно до ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Договір є обов`язковим для виконання сторонами, оскільки це прямо передбачено статтею 629 ЦК України. Посилання позивача в якості підстави для визнання договору недійсними є загальними, невизначеними та недоведеними.
Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції обгрунтовано ухвалив рішення в межах заявлених вимог і на підставі доказів, наданих позивачем.
Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянтом не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтом норм процесуального закону.
Відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.
Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Тому, вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. 
Таким чином, доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, а рішення суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи.
Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1   - залишити без задоволення.
Рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 23 січня 2020 року - залишити без змін.
Судові витрати по справі у вигляді судового збору віднести на рахунок держави.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. 

       Головуючий:                                                                 В.С. Городнича

Судді:                                                                                О.П. Варенко

                                                                                       О.В. Лаченкова