КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

справа №369/10424/17                                                                                     головуючий у І інстанції: Пінкевич Н.С.
провадження 22-ц/824/7740/2020                                                                                           доповідач: Сліпченко О.І.

ПОСТАНОВА
Іменем України
25 серпня 2020 року                                                                                    м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах: Сліпченка О.І.(суддя-доповідач), Сушко Л.П., Іванової І.В.
за участю секретаря: Пітенко І.Ю.
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 15 листопада 2018 року у справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Києво-Святошинського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області про стягнення коштів.
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши матеріали справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд,- 
ВСТАНОВИВ:
У вересні 2017 року ОСОБА_1 звернувся з вищевказаним позовом який обґрунтовано тим, що рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 02 листопада 2006 року стягнуто з ОСОБА_3 на його користь                  257 000,00 грн. за договором позики від 21.10.2005 року. 
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла. Після її смерті ОСОБА_2 звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, але потім ухилялась від отримання свідоцтва про право на спадщину.
Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 05 серпня   2009 року було замінено боржника ОСОБА_3 її правонаступником ОСОБА_2 у виконавчому провадженні, відкритому на підставі виконавчого листа, виданого 02 листопада 2006 року Києво-Святошинським районним судом Київської області у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу. Покладено на ОСОБА_2 обов`язок задовольнити вимоги кредитора померлої ОСОБА_3 - ОСОБА_1 в межах вартості майна, одержаного в спадщину.
Вартість спадкового майна за оцінкою експерта становить 282 720,00 грн., яка боржником не оскаржувалася, проте відповідачка продовжувала не виконувати рішення суду і неправомірним шляхом намагалась перереєструвати право власності на спадковий будинок.
Вважав, що такі дії відповідачки свідчать про її умисне ухилення від виконання судового рішення.
Посилаючись на те, ОСОБА_2 є боржником, який прострочив виконання грошового зобов`язання, просив стягнути з відповідачки на його користь інфляційні збитки в розмірі та три відсотки річних в сумі 475 514,35 грн.
02 серпня 2018 року позивач подав до суду заяву про зменшення розміру позовних вимог, в якій просив стягнути з ОСОБА_2 на його користь інфляційні втрати та три відсотки річних в сумі 218 537,00 грн.
 
Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 15 листопада 2018 року у задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив його скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги.
Вказував, що судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. 
Зазначав, що, відмовляючи у задоволенні його позову, суд першої інстанції не врахував, що відповідачка ухиляється від виконання рішення суду щодо сплати боргу спадкодавця. Посилався на роз`яснення у п. 27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», де зазначено, якщо спадкоємець прийняв спадщину стосовно нерухомого майна, але зволікає з виконанням обов`язку, передбаченого статтею 1297 ЦК (435-15), зокрема з метою ухилення від погашення боргів спадкодавця, кредитор має право звернутися до нього з вимогою про погашення заборгованості спадкодавця, розмір якої може бути визначений за правилами статті 625 цього Кодексу.
Зазначав, що суд не звернув уваги на те, що інфляційні втрати заявлені ним до стягнення тільки за період з жовтня 2014 року по 31.12.2016 року і не мають ніякого відношення до правовідносин в інший період часу.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просила апеляційну скаргу залишити без задоволення.
Зазначала, що відсутні підстави для стягнення з неї на користь позивача інфляційних втрат, оскільки вона не є боржником у розумінні ч. 2 ст. 625 ЦК України, тому вказана норма не може бути застосована у даних правовідносинах, так як вона є боржником в межах вартості спадкового майна.
Постановою Київськогоапеляційногосуду від 21 березня 2019 року апеляційну скаргу задоволено частково.
Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 15 листопада 2018 року скасувано та ухвалено нове судове рішення.
У задоволенні позову відмовлено з підстав недоведеності та необгрунтованості.
У квітні 2019 року ОСОБА_1 подав касаційну скаргу.
Постановою Верховного Суду від 01 квітня 2020 року скасовано постанову Київського апеляційного суду від 21 березня 2019 року в частині позовних вимог ОСОБА_1  до ОСОБА_2  про стягнення інфляційних втрат та 3 % річних в розмірі 218 537,00 грн, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
У судовому засіданні, проведеному в режимі відеоконференції, представник                ОСОБА_2 виступив проти задоволення апеляційної скарги та зазначив, що станом на час розгляду справи в місцевому суді, майно спадкодавця, яке було стягнено в межах належної до виплати грошової суми, було передано ОСОБА_1 . 
Інші належним чином повідомлені учасники справи не з`явились. 
У відповідності до вимог статті 130, 372 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи, а тому колегія суддів вважає можливим слухати справу у їх відсутності.
 
Апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.
Згідно вимог ст. 263 ЦПК України, - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин(фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. 
Ці дані встановлюються такими засобами;
1)                 письмовими, речовими і електронними доказами;
2)                 висновками експертів
3)                 показань свідків.
Згідно зі ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. 
Згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 
Відповідно до ч.5 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.
Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення відповідає.
 
Відмовляючи в задоволенні позовні вимоги, місцевий суд виходив з того, що чинним законодавством не передбачено нарахування інфляційних втрат на суму боргу спадкодавця, а тому підстави для задоволення позову відсутні. Обраний позивачем спосіб захисту своїх прав не узгоджується з положеннями ЦК України про спадкування.
Колегія суддів погоджується з таким висновком з огляду на наступне.
 
З матеріалів справи вбачається,  що відповідно до свідоцтва про право власності, виданого 23 квітня 1985 року державним нотаріусом Києво-Святошинської районної державної нотаріальної контори Стратілат П.І. за реєстровим № 1210, ОСОБА_3 належить право власності на ј частину у спільному майні, набутому під час шлюбу, яке складається з Ѕ частини житлового будинку, що знаходиться в АДРЕСА_1 .
Згідно з державним актом на право приватної власності на землю Серії І-КВ № 061239 від 16 грудня 1997 року ОСОБА_3 належить земельна ділянка площею 0,1989 га в АДРЕСА_1 .
02 листопада 2006 року заочним рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області було стягнуто із ОСОБА_3 та користь ОСОБА_1 257 000 грн. за договором позики.
16 лютого 2007 року постановою державного виконавця державної виконавчої служби у Кипєво-Святошинському районі було відкрито виконавче провадження по примусовому виконанню виконавчого листа № 2-2816/06, виданого Києво-Святошинським районним судом Київської області 17 листопада 2006 року про стягнення із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 боргу в сумі 257 000 грн. та накладено арешт на її майно.
Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 05 серпня  2009 року у зв`язку із смертю ІНФОРМАЦІЯ_1 божника ОСОБА_3 її було замінено на правонаступника ОСОБА_2 .
Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 16 березня 2015 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Боярська сільська рада Києво-Святошинського району Київської області про визнання права власності на будинок та земельну ділянку залишено без задоволення.
Рішенням Апеляційного суду Київської області від 21 травня 2015 року рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 16 березня 2015 року скасовано та ухвалене нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Накладено стягнення на Ѕ частину будинку загальною площею 62,3 кв.м., який знаходиться в АДРЕСА_2 , та земельну ділянку площею 0,1989 га, які належали ОСОБА_3 на праві власності, в межах належної до виплати ОСОБА_1 грошової суми - 257 000 грн.
Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 15 жовтня 2015 року заяву державного виконавця відділу державної виконавчої служби Києво-Святошинського районного управління юстиції Київської області, заінтересовані особи ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , реєстраційна служба Києво-Святошинського районного управління юстиції Київської області про зміну способу і порядку виконання рішення задоволено.
Змінено спосіб та порядок виконання рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 02 листопада 2006 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу. У рахунок погашення боржником ОСОБА_2 на користь стягувача ОСОБА_1 боргу в розмірі 257 000 грн. за виконавчим листом № 2-532/10 виданим 13 листопада 2006 року Києво-Святошинським районним судом Київської області від 02 листопада 2006 року визнано за ОСОБА_1 право власності на земельну ділянку площею 0,1989 га, яка розташована по АДРЕСА_2 та на будинок АДРЕСА_3 , площею 62,3 кв.м.
 
Згідно ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений законом або договором.
Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18) зроблено висновок, що «у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань».
Згідно ч. 2 ст. 1282 ЦК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) вимоги кредитора спадкоємці зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі.
 
Верховний суд у постанові від 01 квітня 2020 року зазначив, що тлумачення частини другої статті 1282 ЦК України свідчить, що стягнення інфляційних втрат та трьох відсотків річних від суми боргу пов`язуються з нездійсненням спадкоємцем (спадкоємцями) одноразового платежу, а не з фактом ухилення спадкоємця від виконання зобов`язання спадкодавця, а також вказував на необхідності перевірки періоду прострочення грошового зобов`язання  за який позивач просить нарахувати 3% річних та інфляційні втрати.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 просить стягнути 3% річних та інфляційні втрати за період з жовтня 2014 року по грудень 2016 року включно.
Колегія суддів, перевіривши період за який позивач просить стягнути 3% річних та інфляційні втрати, приходить до висновку, що місцевий суд вірно зазначив, що у даному випадку ОСОБА_2 як спадкоємець кредитора зобов`язана сплатити кредитору лише суму, присуджену рішення суду і в межах спадкового майна на підставі ст.1282 ЦК України.
Колегія суддів зауважує, що рішенням Апеляційного суду Київської області від                    21 травня 2015 року накладено стягнення на Ѕ частину будинку загальною площею                      62,3 кв.м., який знаходиться в АДРЕСА_2 , та земельну ділянку площею 0,1989 га, які належали ОСОБА_3 на праві власності, в межах належної до виплати ОСОБА_1 грошової суми -                     257 000 грн., із вказаним позовом ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції в                    2013 році.
Вищевказане рішення суду, залишено без змін Постановою Верховного Суду від                   03 квітня 2019 року(справа №369/11454/13).
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи спір повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, та прийшов до обґрунтованого висновку.
Апеляційна скарга переповнена оцінкою доказів апелянтом, при цьому не вказується, які з доказів неправомірно були судом першої інстанції не прийняті, чи досліджувались із порушенням установленого законом порядку.
Оскільки, висновки суду відповідають фактичним обставинам справи, а ухвалене рішення відповідає вимогам матеріального і процесуального права, то підстави для його скасування відсутні.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-
 
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 15 листопада 2018 року залишити без змін.
 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. 
 
Повний текст постанови складено «25» серпня 2020 року.

Головуючий
 
Судді: