Справа № 161/13750/17 	Головуючий у 1 інстанції: Гринь О. М. 	
Провадження № 22-ц/802/655/20  Категорія: 69 	  Доповідач: Киця  С. I.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
       
23 червня 2020 року                                                  місто Луцьк
               
Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Киці С. І.,
суддів - Данилюк В. А., Шевчук Л. Я.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_2 на заочне рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 28 листопада 2017 року,

                                        В С Т А Н О В И В:

У вересні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до ОСОБА_2 з позовом про розірвання шлюбу.
Заявлені позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовувала тим, що з 24 листопада 2007 року вона перебуває з відповідачем ОСОБА_2 у шлюбі, який зареєстрований виконавчим комітетом Штуньської сільської ради Любомльського району Волинської області. 
У шлюбі народився син - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Вказувала, що спільне життя з відповідачем не склалося у зв`язку з різними поглядами на сімейне життя, відсутність взаєморозуміння та довіри. 
Вважаючи збереження сім`ї неможливим, позивач ОСОБА_1 просила суд розірвати шлюб між нею та відповідачем ОСОБА_2 , зареєстрований 24 листопада 2007 року виконавчим комітетом Штуньської сільської ради Любомльського району Волинської області, актовий запис № 7, та після розірвання шлюбу відновити її дошлюбне прізвище - ОСОБА_1 .
Заочним рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 28 листопада 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Розірвано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , зареєстрований 24 листопада 2007 року виконавчим комітетом Штуньської сільської ради Любомльського району Волинської області, актовий запис № 7.
У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.
Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 14 грудня 2017 року у задоволенні заяви відповідача ОСОБА_2 про перегляд вказаного заочного рішення відмовлено.
В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2 , покликаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування судом обставин справи, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, просив оскаржуване заочне рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове рішення з дотриманням норм права.
У відзиві на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_1 просила апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду залишити без змін.
Постановою Апеляційного суду Волинської області від 31 січня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено, заочне рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 28 листопада 2017 року скасовано і ухвалено нове рішення про відмову в позові.
Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 лютого 2020 року постанову Апеляційного суду Волинської області від 31 січня 2018 року скасовано, справу передано на новий розгляд до апеляційного суду.
Частиною 1 ст. 417 ЦПК України передбачено, що вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.
Отже, вказівки, які містяться у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду  від 12 лютого 2020 року, є обов`язковими під час нового апеляційного розгляду даної справи.
Сторони по справі, будучи належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явились. Від позивача ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_5 на адресу апеляційного суду надійшла заява про розгляд справи за її відсутності. Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, хоча був належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи судовою повісткою, телефонограмою, оголошенням про виклик. Судова повістка на ім`я ОСОБА_2 повернулась 19 червня 2020 року до суду з відміткою «адресат відсутній», що відповідно до п. 3 ч. 8 ст. 128 ЦПК України вважається днем вручення судової повістки - день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.
Колегія суддів вважає можливим проводити розгляд справи за відсутності учасників справи відповідно до вимог ст. 372 ЦПК України.
У зв`язку з неявкою в судове засідання учасників справи фіксування судового засідання у відповідності до вимог ст. 247 ЦПК України не здійснюється.
Апеляційна скарга підлягає до задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позову з таких підстав. 
Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що сторони тривалий час не підтримують шлюбних відносин, не ведуть спільного господарства, шлюб існує формально. Врахувавши, що позивач наполягає на розірванні шлюбу, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що збереження сім`ї є неможливим, тому задовольнив позов у частині позовних вимог про розірвання шлюбу. При цьому, відмовляючи у задоволенні позову в частині вирішення позовних вимог про зміну прізвища позивача, суд першої інстанції виходив з відсутності підстав вважати, що право позивача на зміну прізвища після розірвання шлюбу на дошлюбне будь-ким порушується, оспорюється чи не визнається.
Встановлено, що 24 листопада 2007 року сторони по справі зареєстрували шлюб у виконавчому комітеті Штуньської сільської ради Любомльського району Волинської області, актовий запис № 7 (а.с.23).
У шлюбі у сторін народився син - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.8).
Ухвалюючи заочне рішення суду про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач ОСОБА_2 був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи. Однак, як правильно встановлено судом апеляційної інстанції при попередньому апеляційному розгляді даної справи і про це вказувалося у згаданій постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 лютого 2020 року, відповідач ОСОБА_2 не був належним чином повідомлений про час та місце судового розгляду даної справи відповідно до вимог ст. ст. 74, 76 ЦПК України в редакції Кодексу, чинній на час ухвалення рішення судом першої інстанції.
Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо: справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.
Неповідомлення судом першої інстанції відповідача ОСОБА_2 належним чином про час та місце судового розгляду даної справи, не давало суду підстав для ухвалення рішення у даній справі, що у відповідності до п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення.
Відповідно до ст. 51 Конституції України і ч. 1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.
Частинами 3, 4 ст. 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.
Згідно з ч. 2 ст. 104, ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання, у тому числі за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст. 110 СК України.
За змістом ч. 3 ст. 109 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі чоловіка та дружини і після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей.
Відповідно до ч. 1 ст. 110, ст. 112 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.
Аналіз наведених вище норм матеріального права та встановлених обставин справи, на думку колегії суддів свідчать про те, що сторони по справі тривалий час, з червня 2017 року, подружніх відносин не підтримують, не ведуть спільного господарства, шлюб існує формально, подальше спільне життя як подружжя і збереження шлюбу є неможливим і суперечить інтересам позивача. 
Від дати пред`явлення позову до суду і його повторного розгляду в суді апеляційної інстанції пройшло більше двох з половиною років, і судом не встановлено, що в цей період стосунки між сторонами покращились. Сторони не підтримують сімейних стосунків, проживають окремо, між ними відсутнє взаєморозуміння та довіра. Як зазначає позивач у заяві до апеляційного суду від 22 червня 2020 року, перебувати у шлюбі з відповідачем не бажає, заперечує проти встановлення строку для примирення, наполягає на розірванні шлюбу. 
Відповідач не зазначив і не надав суду докази, що шлюб існує реально, ним вживались заходи до примирення сторін, не навів в апеляційній скарзі підстав для відмови у розірванні шлюбу.
Апеляційний суд не встановив підстав для вжиття заходів для примирення подружжя, і суд не може примушувати жінку та чоловіка до шлюбу. 
Колегія суддів приходить до висновку, що укладений між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 шлюб, який 24 листопада 2007 року зареєстрований виконавчим комітетом Штуньської сільської ради Любомльського району Волинської області, актовий запис № 7, слід розірвати.
Відповідно до ст. 113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватись цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище.
Прізвище позивача ОСОБА_1 після розірвання шлюбу змінити на дошлюбне « ОСОБА_1 ».
Таким чином, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що ухвалене місцевим судом рішення у відповідності до п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позову ОСОБА_1 . 
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд
                               П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 задовольнити.
Заочне рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 28 листопада 2017 року в даній справі скасувати та ухвалити нове судове рішення.
Позов задовольнити.
Шлюб між ОСОБА_2 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_2 в селі Штунь Любомльського району Волинської області, та ОСОБА_1 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_3 в селі Штунь Любомльського району Волинської області, зареєстрований 24 листопада 2007 року виконавчим комітетом Штунської сільської ради Любомльського району Волинської області, актовий запис № 7 - розірвати.
Прізвище ОСОБА_1 після розірвання шлюбу змінити на дошлюбне « ОСОБА_1 ».
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуючий

Судді: