ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
«08» вересня 2020 року 
м. Харків
справа № 645/2720/19-ц
провадження № 22ц/818/2349/20
 
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
 
головуючого -          Бурлака І.В., (суддя-доповідач),
суддів -          Хорошевського О.М., Яцини В.Б. 
за участю секретаря - Колосовської А.Р., 
учасники справи: 
позивач - Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради в інтересах неповнолітнього ОСОБА_1 , представниця позивача - Голубова О.С. ,
відповідачка - ОСОБА_3 , представниця відповідачки - ОСОБА_4 
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради в інтересах неповнолітнього ОСОБА_1 на рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 23 січня 2020 року в складі судді Ульяніч І.В.
в с т а н о в и в:
У травні 2019 року Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради звернувся до суду з позовом в інтересах неповнолітнього ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про позбавлення батьківських прав та закріплення житла.

Позовна заява мотивована тим, що відповідачка ОСОБА_3 є матір`ю неповнолітнього ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від виховання якого злісно ухиляється.

Вказав, що неповнолітній ОСОБА_1  перебуває на обліку Служби у справах дітей як дитина, що опинилась у складних життєвих обставинах, з 14 грудня 2016 року, підставою для чого стало те, що мати неналежним чином виконує  свої батьківські  обов`язки щодо  виховання сина, недостатньо приділяє уваги  його здоров`ю  та розвитку,  не забезпечує  потрібного лікування.

Зазначив, що зусиллями спеціалістів Служби у справах дітей та Центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді Немишлянського району неповнолітній тричі був влаштований до Обласного дитячого психоневрологічного санаторію № 1. Неодноразово проходив лікування у Харківській обласній психіатричній лікарні №3.

Вказав, що з ОСОБА_3 проводились бесіди щодо належного виконання нею батьківських обов`язків та необхідності проведення повного медичного обстеження з приводу порушень поведінки її сина. Часті напади агресії у неповнолітнього призводили до конфліктних ситуацій між ними, після чого дитина знову опинялася у лікувальному закладі або на вулиці. Як мати дитини, ОСОБА_3 не може досягти взаємопорозуміння з сином, втратила контроль над дитиною, не є для сина авторитетом, він не приховує своєї неповаги до неї.

Зазначив, що ОСОБА_1 неодноразово був оголошений у розшук органами внутрішніх справ та виявлений в нічний час патрульною поліцією. ОСОБА_1 скоїв правопорушення та щодо нього відкриті кримінальні провадження за частиною 1 статті 185, частиною З статті 185, частиною 2 статті 186 Кримінального кодексу України.

Вказав, що у 2017 році ОСОБА_3 неодноразово притягувалась до адміністративної відповідальності за невиконання обов`язків щодо виховання сина.

Зазначив, що ОСОБА_1 є дитиною - інвалідом, перебуває на обліку в Комунальному некомерційному підприємстві «Міська дитяча лікарня № 5» Харківської міської ради з приводу психічних розладів внаслідок органічного ураження головного мозку, перинатального та постравматичного генезу зі зниженням когнітивних функцій до рівня легкої розумової відсталості з емоційно - вольовою нестійкістю та порушенням форм поведінки.

Спеціалістами Служби у справах дітей та Центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді неодноразово надавалися рекомендації ОСОБА_3 щодо влаштування її дитини до спеціалізованого дитячого закладу, враховуючи особливості стану здоров`я дитини, але вона категорично заперечувала проти цього.

Вказав, що з інформації адміністрації школи-інтернату, яку відвідує неповнолітній вбачається, що ОСОБА_1 має порушені форми поведінки, самостійно контролювати власну поведінку не може, провокує дітей до бійок і сварок, проявляє садистські нахили. ОСОБА_1 соціально небезпечний, він не може знаходитись у дитячому колективі. Відносини ОСОБА_1 з матір`ю складні і недружелюбні. ОСОБА_3 не справляється з вихованням сина.

Зазначив, що ОСОБА_3 має III групу інвалідності (загальне захворювання), зобов`язалася оформити групу інвалідності сину та пройти з ним психолого - медико - педагогічну консультацію з приводу отримання рекомендацій щодо подальшого його навчання.

Вказав, що Департамент вже звертався до суду з позовом до відповідачки про позбавлення батьківських прав, у задоволенні якого відмовлено та надано матері строк для зміни свого ставлення до виховання дитини. Однак, ситуація у родині не змінилась, а ОСОБА_3 самоусунулась від виконання батьківських обов`язків. 

Крім того, 25 березня 2019 року ОСОБА_3 надала нотаріально посвідчену заяву, в якій відмовилась від утримання та виховання неповнолітнього сина ОСОБА_1 та надала згоду на його усиновлення будь - якими громадянами.

Зазначив, що питання щодо доцільності позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 відносно неповнолітнього ОСОБА_1 додатково розглянуто на засіданні Комісії з питань захисту прав дитини виконавчого комітету Харківської міської ради. 

Просив позбавити батьківських прав ОСОБА_3 щодо неповнолітнього ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; закріпити проживання за неповнолітнім ОСОБА_1 на житловій площі за адресою: АДРЕСА_1 до його повноліття; судові витрати покласти на відповідачку.

Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 23 січня 2020 року у задоволенні позову Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради в інтересах неповнолітнього ОСОБА_1 - відмовлено; попереджено ОСОБА_3 про необхідність змінити ставлення до виховання дитини: більше уваги приділяти фізичному та духовному розвитку, надавати матеріальну допомогу, знайти спосіб відновити дружні стосунки з сином; покладено на Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради як представника органу опіки та піклування контроль за виконанням ОСОБА_3 батьківських обов`язків.

Не погоджуючись з рішенням суду Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради в інтересах неповнолітнього ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що неповнолітній ОСОБА_1 категорично не бажає проживати разом з матір`ю, оскільки вона не забезпечує його одягом та їжею, б`є, тому він постійно ночує на вулиці. Позбавлення батьківських прав надало б йому право на виховання у державному закладі або на влаштування до іншої родини. Зазначив, що лише зусиллями спеціалістів Служби у справах дітей та Центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді Немишлянського району ОСОБА_1 був влаштований до санаторію та проходив лікування, тоді як мати відмовилась купувати необхідні йому ліки. Під час госпіталізації вона приїхала до дитини лише один раз. Зазначив, що дитина отримує соціальну допомогу, яку мати використовує не за належністю у своїх корисливих цілях. Вказав, що суд не надав належної оцінки акту обстеження умов проживання від 22 березня 2019 року, в якому вказано, що санітарний стан житла незадовільний, в помешканні антисанітарія та безлад, для виховання та розвитку дитини немає умов. Зазначив, що суд з незрозумілих підстав не взяв до уваги висновок Департаменту служб у справах дітей щодо доцільності позбавлення відповідачки батьківських прав. Вказав, що суду були надані докази того, що після ухвалення рішення суду про відмову у позбавленні відповідачки батьківських прав вона продовжила ухилятися від виконання своїх обов`язків, байдуже ставиться до дитини, не піклується про стан його здоров`я та розвиток. Зазначив, що суд безпідставно не взяв до уваги показання свідків та пояснення самого  ОСОБА_1 , який не заперечує проти позбавлення його матері батьківських прав. Вказав, що невиконання відповідачкою своїх батьківських обов`язків призводить до позбавлення неповнолітнього права користуватися житловим приміщенням, де він зареєстрований, що змушує його жебракувати та чинити правопорушення. 

Ухвалою Харківського апеляційного суду у складі колегії суддів Коваленко І.П., Котелевець А.В., Тичкової О.Ю. від 06 березня 2020 року відкрито апеляційне провадження у справі та вирішено розглядати справу з повідомленням учасників справи.

Ухвалою Харківського апеляційного суду у складі колегії суддів Коваленко І.П., Котелевець А.В., Тичкової О.Ю. від 26 березня 2020 року справу призначено до розгляду з повідомленням учасників справи.

26 березня 2020 року до суду апеляційної інстанції надійшов відзив ОСОБА_3 на апеляційну скаргу Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради в інтересах неповнолітнього ОСОБА_1 , в якому вона вказала, що оскаржуване рішення суду є законним та обґрунтованим. Зазначила, що антисоціальна поведінка її сина викликана його психічним розладом, та її вини у цьому немає. Вона прикладала усі зусилля для утримання та правильного виховання сина, влаштовувала його до медичних та навчальних закладів, забирала з поліції та відповідних служб, коли він тікав з дому. Вказала, що наразі опікується своєю падчеркою після смерті батька дівчинки та її чоловіка. У неї інвалідності не має, її стан здоров`я, матеріальний стан та житлові умови задовільні, а її негативна характеристика є безпідставною. Зазначила, що бажає виховувати свого сина. Влаштування дитини до закладів охорони здоров`я є обов`язком соціальних служб, оскільки їхня сім`я перебуває на обліку як така, що опинилась у складних життєвих умовах. Вказала, що з постановлення рішення суду про відмову у позбавленні її батьківських прав минуло менше року та нових доказів її ухилення від виконання своїх батьківських обов`язків позивачем не надано. 

07 квітня 2020 року Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради подав до суду апеляційної інстанції відповідь на відзив, у якій виклав доводи позову та апеляційної скарги. Вказав, що за інформацією дитячого будинку-інтернату, де наразі перебуває дитина, ОСОБА_3 сина не відвідувала, не телефонувала, згоди на його госпіталізацію не надала, документи дитини для продовження отримання соціальної допомоги не забрала.

26 червня 2020 року протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями на суддю судової палати з розгляду цивільних справ Бурлака І.В. розподілено цивільну справу № 645/2720/19-ц (22ц/818/2349/20).

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 01 липня 2020 року справу призначено до розгляду з повідомленням учасників справи.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з`явившихся осіб, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради в інтересах неповнолітнього ОСОБА_1 необхідно залишити без задоволення, рішення суду - залишити без змін.

Рішення суду першої інстанції, з висновком якого погоджується судова колегія, мотивовано відсутністю підстав для застосування до відповідачки такого крайнього заходу як позбавлення батьківських прав щодо сина.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_3 є матір`ю ОСОБА_1 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 9).

Батько у свідоцтві про народження неповнолітнього ОСОБА_1 записаний зі слів матері згідно частини 1 статті 135 Сімейного кодексу України.

Неповнолітній ОСОБА_1 разом з матір`ю зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується інформаційною довідкою з Реєстру територіальної громади м. Харкова від 13 червня 2018 року (а. с. 29).

ОСОБА_1 є дитиною - інвалідом, якому призначено державну соціальну допомогу до 31 січня 2020 року, що підтверджується медичним висновком № 139 від 05 січня 2018 року та копією посвідчення, серія НОМЕР_1 (а. с. 26, 27).

З наданої до суду медичної документації, зокрема, виписки із медичної картки, консультаційного висновку дитячого психіатра Комунального некомерційного підприємства «Міська дитяча лікарня № 5» Харківської міської ради від 25 квітня 2019 року та довідки від 30 січня 2018 року вбачається, що ОСОБА_1 перебуває на обліку з приводу психічних розладів внаслідок органічного ураження головного мозку, перинатального та постравматичного генезу зі зниженням когнітивних функцій до рівня легкої розумової відсталості з емоційно - вольовою нестійкістю та порушенням форм поведінки. ОСОБА_1 встановлено діагноз: психічні розлади внаслідок органічного ураження ЦНС з інтелектуальним зниженням до рівня л.р.в. з емоційно-вольовими порушеннями, розладом мови (а. с. 20-25).

Як вбачається з листа Центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді Фрунзенського району м. Харкова від 01 липня 2016 року № 523, спеціалістами центру здійснено відвідування сім`ї за адресою: АДРЕСА_1 . З`ясовано, що ОСОБА_1 має легку форму розумової відсталості з порушенням поведінки та мови, але його мати ОСОБА_3 не приділяє достатньої уваги здоров`ю та розвитку сина. Харчування дитини нерегулярне. При відвідуванні у холодильнику не було свіжих продуктів. У помешканні не дотримуються санітарно-гігієнічних норм, дуже брудно, приміщення не провітрюється. Дитина не забезпечена місцем для навчальних занять, не має іграшок. Зі слів сусідів, ОСОБА_3 регулярно приводить у квартиру нетверезих чоловіків, веде аморальний спосіб життя. На час відвідування ОСОБА_1 у котре втік з дому, вистрибнувши з вікна другого поверху, про що ОСОБА_3 повідомила поліцію (а. с. 34).

З листа головного лікаря КЗОЗ «Обласна дитяча клінічна лікарня № 1» від 04 липня 2016 року вбачається, що госпіталізовано дитину ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що проживає за адресою: АДРЕСА_1 . Встановлено діагноз: закрита травма органів грудної клітини. Дитину доставлено з Харківської психіатричної лікарні № 3, куди він прибув після того, як втік з дому. Батьки дитини станом здоров`я не цікавилися та не відвідували (а. с. 32-33).

Як вбачається з листа адміністрації Харківської обласної клінічної психіатричної лікарні № 3 до директора Центру соціальної служби для сім`ї, дітей та молоді Фрунзенського району м. Харкова від 26 жовтня 2016 року, лікарня просила надати співпрацю у подальшому влаштуванні дитини, ОСОБА_1 , який категорично відмовляється виписуватися додому, погрожує втекти та вимагає оформити його до дитячого санаторію №1, а потім перевести до спеціальної шкоди - інтернату №2. Мати дитину відвідує нерегулярно (а. с. 41). 

10 грудня 2016 року щодо ОСОБА_1 працівниками поліції складено акт органу внутрішніх справ України та закладу охорони здоров`я про підкинуту чи знайдену дитину та її доставку, яким встановлено, що він втік з дому (а. с. 35-36).

Як вбачається з інформації КЗОЗ «Харківська міська дитяча клінічна лікарня № 19» від 21 серпня 2017 року № 01-14/33, 18 серпня 2017 року о 21:40 до лікарні згідно акту поліції Московського району доставлено неповнолітнього ОСОБА_1 , виявленого без супроводу дорослих. Зі слів дитини батьки зловживають алкогольними напоями, у зв`язку з чим він мешкає у сторонніх осіб. 19 серпня 2017 року неповнолітній самовільно покинув лікарню, не повідомивши адміністрацію (а. с. 40).

З листів Немишлянського ВП ГУНП в Харківській області від 27 липня 2017 року та 05 вересня 2017 року на адресу начальника Служби у справах дітей Немишлянської районної державної адміністрації Харківської міської ради вбачається, що з ОСОБА_3 проведено профілактичні бесіди щодо неналежного виконання батьківських обов`язків стосовно сина, а також притягнуто до адміністративної відповідальності за частиною 1 статті 184 КУпАП та частиною 2 статті 184 КУпАП (а. с. 30).

Згідно характеристики, виданої Немишлянським ВП ГУНП в Харківській області 28 жовтня 2017 року ОСОБА_3 за місцем мешкання характеризується задовільно, у зловживанні спиртними напоями помічена не була, сварок та скандалів із сусідами та в родині не влаштовує, компрометуючі матеріали щодо неї відсутні (а. с. 31).

Як вбачається з висновку судово-психіатричного експерта № 591 від 16 серпня 2017 року ОСОБА_3 виявляє хронічний, стійкий психічний розлад у формі органічного розладу особистості; відповідно до свого психічного стану здатна усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. З 2004 року спостерігається психіатром, неодноразово перебувала на стаціонарному лікуванні у психіатричній лікарні (а. с. 67-68).

ОСОБА_3 знята з обліку у психіатра з 01 лютого 2018 року, не має групи інвалідності та може виконувати обов`язки опікуна, що підтверджується довідкою від 01 лютого 2018 року, листом КЗОЗ «Харківський міський психоневрологічний диспансер №3» від 08 лютого 2018 року № 906 та висновком КЗОЗ «Харківська міська поліклініка №6» від 16 лютого 2018 року (а. с. 69, 101, 102).

 Як вбачається з довідки від 27 березня 2018 року, виданої КЗОЗ «Харківська міська дитяча лікарня № 5», ОСОБА_3 приділяє увагу здоров`ю свого сина ОСОБА_1 , 2004 року народження, регулярно з`являється для огляду та проводить лікування (а. с. 103).

У березні 2019 року ОСОБА_1 направлений до Комунального некомерційного підприємства «Міська дитяча лікарня №5» для повторного курсу лікування (а. с. 19).

Як вбачається з акту обстеження умов проживання від 22 березня 2019 року, спеціалістами служби у справах дітей проведено обстеження умов проживання квартири за адресою: АДРЕСА_2 , за результатами якого встановлено, що житло розміщене на другому поверсі дев`ятиповерхового будинку, складається з двох кімнат. Санітарний стан житла незадовільний. Квартира обладнана побутовою технікою, але потребує ремонту. У дитини є спальне місце, але в квартирі панує повний безлад. За вказаною адресою проживають ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_8 . Дитина відмовляється проживати разом з матір`ю. Для виховання та розвитку дитини не створено належних умов (а. с. 28).

25 березня 2019 року ОСОБА_3 склала заяву, справжність підпису на якій посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Мітякіною С.З. за № 648, згідно якої повністю відмовилась від утримання та виховання неповнолітнього сина ОСОБА_1 та дала згоду на його усиновлення будь-яким громадянином, повідомила, що претензій з цього приводу не має та не матиме (а. с. 42).

28 березня 2019 року ОСОБА_3 також надала заяву про відмову від батьківських прав щодо сина до Фрунзенського районного суду м. Харкова, заступника Немишлянського відділу Харківської місцевої прокуратури №3, начальника Служби у справах дітей Немишлянського району, начальника сектора ювенальної превенції Немишлянського ВП ГУНП в Харківській області. Заява мотивована тим, що 22 березня 2019 року її син погрожував їй розправою, разом з ним до квартири увірвалися невідомі особи, які напали на неї та ОСОБА_8 , відібрали документи. З приводу зазначених подій ОСОБА_3 звернулась до правоохоронних органів, та за її заявою внесено відомості до ЄРДР (а. с. 66, 97-98, 99).

14 квітня 2019 року ОСОБА_1 оголошено про підозру у вчиненні злочину, передбаченого частиною 3 статті 185 КК України. Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 26 квітня 2019 року у кримінальному провадженні за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною 3 статті 185 КК України, до неповнолітнього ОСОБА_1 застосовано запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання (а. с. 16-18).

16 серпня 2019 року ОСОБА_3 склала заяву, справжність підпису на якій посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Мітякіною С.З. за № 2012, якою відкликала свою заяву від 25 березня 2019 року та скасувала свою відмову від утримання та виховання сина (а. с. 104).

Як вбачається з інформації адміністрації Харківської спеціальної загальноосвітньої школи - інтернату № 3, яку відвідував неповнолітній, ОСОБА_1 самостійно контролювати власну поведінку не може, не має критичного ставлення до своєї діяльності та вчинків. ОСОБА_1 проживає з матір`ю, ОСОБА_3 , схильний до бродяжництва, постійно тікає з дому. Він розповідав вчителям, вихованцям навчального закладу, що коли він тікав з дому, то переховувався в магазинах, підвалах, жебракував на вулицях, займався крадіжками. Мати постійно шукала його ночами в ігрових автоматах та підвалах, він тікав від неї, ховався на горищі. Не можна сказати, що ОСОБА_3 зовсім не приділяла уваги сину, але бродяжництво тягнуло його більше на вулицю. З його слів в компанії дорослих має досвід вживання алкогольних напоїв, паління, наркотичних речовин (а. с. 100).
Висновком Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради від 07 травня 2019 року № 333 визнано доцільним позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав щодо її неповнолітнього сина ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . (а. с. 6-8).

З 19 липня 2019 року та на час розгляду справи неповнолітній ОСОБА_1 перебуває у Комунальній установі Шевченківський дитячий будинок-інтернат, де, як вбачається з висновку психолого-медико-педагогічної комісії від 03 лютого 2020 року характеризується як соціально-небезпечний, такий, що потребує постійного контролю та допомоги з боку дорослих, корекції поведінки та загального розвитку (а. с. 156).

З листа Шевченківського дитячого будинку-інтернату від 15 січня 2020 року № 02-08/113 до начальника Служби у справах дітей Немишлянського району м. Харкова вбачається, що ОСОБА_3 неодноразово запрошувалась дирекцією до інтернатної установи, також представниками закладу був здійснений виїзд за місцем її проживання, де було роз`яснено їй порядок проведення госпіталізації сина. Нею було надано розписку у виконанні своїх обов`язків як опікуна неповнолітнього сина, але до закладу вона не з`явилась та згоди на госпіталізацію сина не дала, не робить ніяких дій для вирішення питання продовження інвалідності та подальшого перебування її сина в психоневрологічному закладі, що порушує його права (а. с. 166).

Як вбачається з виписки з медичної карти ОСОБА_1 № 446 він з 22 січня 2020 року по 06 лютого 2020 року перебував у стаціонарному відділенні КНП «Обласна клінічна психіатрична лікарня №3» з діагнозом психічні порушення. Прибув у супроводі співробітників Шевченківського дитячого будинку-інтернату, де перебуває з 19 липня 2019 року, оскільки мати його вихованням не займається (а. с. 157).

У судовому засіданні суду першої інстанції неповнолітній ОСОБА_1 пояснив, що з матір`ю в нього дуже погані відносини, вона йому ніколи нічого не купувала, заставляла носити малий на нього одяг, їсти їжу зі смітника, била. Не заперечував проти позбавлення його матері батьківських прав щодо нього. На даний час з липня 2019 року він перебуває в інтернаті, де його повністю забезпечують необхідним, а саме одягом, продуктами харчування та навчають. В інтернат мати привезла йому одяг, а потім 5 місяців не відвідувала.

Допитана судом першої інстанції свідок ОСОБА_9 пояснила, що вона працює в Управлінні праці та соціального захисту населення, раніше працювала в Центрі соціальних служб. Тривалий час відвідувала сім`ю ОСОБА_3 , а саме з 2012 року. Постійно надходили відомості з інтернату про те, що дитина поводить себе агресивно. Було здійснено вихід за місцем проживання дитини та виявлено, що в квартирі вікна заставлені якимись речами, в холодильнику зіпсовані продукти харчування, дитина отримувала харчування тільки в школі, мешкала в одній кімнаті з матір`ю. З ліками для дитини допомагали благодійні організації. Також вказала, що 22 березня 2019 року надійшов телефонний дзвінок про насилля щодо дитини. Коли прийшли до квартири ОСОБА_3 , дитина була в збудженому стані, однак тілесних ушкоджень не було. ОСОБА_1 категорично не хотів залишатися вдома, а його мати заперечувала, щоб він залишився в квартирі. ОСОБА_1 ламав меблі, відривав штори, вів себе неадекватно. Коли ОСОБА_1 виписали з лікарні, він мешкав на горищі, відмовлявся йти додому. ОСОБА_3 не приймала участі у влаштуванні дитини до санаторію. Все, що приносила йому мати з їжі, ОСОБА_1 розкидав по палаті, дитина не хотіла проживати з матір`ю.

Допитаний судом першої інстанції свідок ОСОБА_10 пояснив, що в організацію, де він працює, звертались мешканці сусідніх будинків, та повідомили, що ОСОБА_1 мешкає на вулиці, його не пускають додому. Сусіди також зустрічали ОСОБА_1 , він мешкав на горищі. ОСОБА_1 розказав свідку, що мати його неодноразово била, та його б`ють невідомі йому люди. Коли вони з представниками Служби у справах дітей приїхали до квартири, де мешкає ОСОБА_1 , то побачили, що скрізь таргани, відсутнє світло, вікна розбиті, немає місця ОСОБА_1 для занять та відпочинку. Дитину забрала з квартири Служба у справах дітей та влаштували в санаторій для дітей з психічними хворобами. ОСОБА_3 ніколи не цікавилась сином. ОСОБА_1 не хотів спілкуватися з матір`ю. Постійно знаходячись на вулиці, скоїв декілька злочинів, крав, щоб хоч якось вижити. Мати не відвідувала сина в санаторії, керівництво закладу просило доставити ОСОБА_3 до їх закладу для вирішення ряду питань, він забезпечував її транспортом для поїздки.

Також судом встановлено, що позивач вже звертався із аналогічним позовом про позбавлення батьківських прав до відповідачки, у задоволенні якого рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 11 липня 2018 року у справі № 645/1183/18 відмовлено. Попереджень щодо необхідності ОСОБА_3 змінити ставлення до виховання дитини в зазначеному судовому рішенні не було (а. с. 37-39). 

Частиною 1 статті 3 Конвенції ООН про права дитини від  20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Стаття 5 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року передбачає, що держави-учасниці поважають відповідальність, права і обов`язки батьків і у відповідних випадках членів розширеної сім`ї чи общини, як це передбачено місцевим звичаєм, опікунів чи інших осіб, що за законом відповідають за дитину, належним чином управляти і керувати дитиною щодо здійснення визнаних цією Конвенцією прав і робити це згідно зі здібностями дитини, що розвиваються.

Відповідно до пунктів 1-3 статті 9 Конвенції про права дитини  від 20 листопада 1989 року держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Під час будь-якого розгляду згідно з пунктом 1 цієї статті всім заінтересованим сторонам надається можливість брати участь у розгляді та викладати свою точку зору.

Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Згідно з пунктом 1 статті 18 Конвенції про права дитини  від 20 листопада 1989 року держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Відповідно до частини 1 статті 17 Закону України від 23 лютого  2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини, у тому числі, шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР. 

Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.  Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Як зазначив Європейський суд з прав людини в рішенні від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.

Як Суд зазначив у рішенні у справі «Нойлінґер та Шурук проти Швейцарії» (Neulinger and Shuruk v. Switzerland), ([ВП], заява № 41615/07, ЄСПЛ 2010 року):  «136. Інтерес дитини складається з двох аспектів. З одного боку цей інтерес вимагає, що зв`язки дитини з її сім`єю мають бути збережені, за винятком випадків, коли сім`я виявилася особливо непридатною. Звідси випливає, що сімейні зв`язки можуть бути розірвані лише у виняткових випадках, та що необхідно зробити все, щоб зберегти особисті відносини та, якщо і коли це можливо, «відновити» сім`ю [рішення у справі «Гнахоре проти Франції» (Gnahore v. France), заява № 40031/98, п. 59, ЄСПЛ 2000-ІХ]. З іншого боку очевидно також, що в інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у здоровому середовищі, та батькам не може бути надано право за статтею 8 Конвенції на вжиття таких заходів, що можуть завдати шкоди здоров`ю та розвитку дитини (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Ельсхольц проти Німеччини» (Elsholz v. Germany), [ВП], заява № 25735/94, п. 50, ЄСПЛ 2000-VIII, та у справі «Марсалек проти Чехії» (Marsalek v. the Czech Republic), заява № 8153/04, п. 71, від 4 квітня 2006 року)».

У рішенні по справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року Суд нагадує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (див. рішення у справі Olsson v. Sweden (N 2), від 27 листопада 1992 року, Серія A, N 250, ст. 35-36, п. 90), і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

У рішенні по справі «Савіни проти України» від 18 грудня 2008 року Суд повторює, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 (див., зокрема, рішення у справі "МакМайкл проти Сполученого Королівства" (McMichael v. the United Kingdom) від 24 лютого 1995 року, пункт 86, серія A, N 307-B). Таке втручання є порушенням зазначеного положення, якщо воно здійснюється не "згідно із законом", не відповідає законним цілям, переліченим у пункті 2 статті 8, і не може вважатися "необхідним у демократичному суспільстві" (див. згадане вище рішення у справі МакМайкла, п. 87).

Визначаючи, чи було конкретне втручання "необхідним у демократичному суспільстві", Суд повинен оцінити - у контексті всієї справи загалом - чи були мотиви, наведені на виправдання втручання, доречними і достатніми для цілей пункту 2 статті 8 Конвенції і чи був відповідний процес прийняття рішень справедливим і здатним забезпечити належний захист інтересів, як цього вимагає стаття 8 (див., наприклад, справи "Кутцнер проти Німеччини" (Kutzner v. Germany), N 46544/99 п. 65, ЄСПЛ 2002-I, та "Зоммерфельд проти Німеччини" (Sommerfeld v. Germany), [GC],N 31871/96, п. 66, ЄСПЛ 2003-VIII). 

Відповідно до статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року № 2402-III сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків.  Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.
Частиною 1 статті 12   Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Згідно з частиною 1 статті 14 Закону України «Про охорону дитинства» діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили.

Відповідно до частини 1 статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування;   ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини;  жорстоко поводяться з дитиною;  є хронічними алкоголіками або наркоманами;  вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва;  засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

Позбавлення батьківських прав - це насамперед спосіб захисту прав та інтересів дитини і водночас, санкція (відповідальність) за протиправну винну поведінку матері або батька.

Згідно пунктів 15, 16, 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, тощо.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема, ставлення батьків до дітей. 

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. 

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків та саме ухилення від здійснення своїх батьківських обов`язків.

Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції на підставі належним чином оцінених доказів дійшов правильного висновку про те, що позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав, тобто природніх прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого за обставин цієї справи позивачем не доведено. 

Як вбачається з матеріалів справи між ОСОБА_3 та її неповнолітнім сином ОСОБА_1 склалися напружені стосунки, їм не вдається знайти спільну мову, внаслідок чого ОСОБА_1 відмовляється проживати з матір`ю та тікає з дому.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_3 та її представниця пояснили, що дійсно між ОСОБА_3 та її сином склалися напружені стосунки. Проте, вона, як мати, не ухилялася від виконання своїх батьківських обов`язків. На теперішній час вона офіційно не працює, однак, має тимчасову роботу. Її щомісячний дохід складає не більше 4000,00 грн. Будь - яких документів (зокрема, акт обстеження умов проживання) після ухвалення попереднього судового рішення, яким позивачу відмовлено в задоволенні позову, позивач не складав, до неї не приходив, матеріальної допомоги як сім`ї, яка опинилася в складних життєвих умовах, не надавав. Також, зазначила, що до квартири, в якій зареєстрована вона та її син, на сьогодні вони потрапити не можуть, оскільки в ній проживають сторонні особи, з приводу чого вона звернулася до правоохоронних органів та до суду за захистом своїх прав.

Представниця позивача в суді апеляційної інстанції підтримала доводи та вимоги апеляційної скарги та просила її задовольнити.

Аналізуючи наведені норми права та обставини справи, судова колегія зазначає, що сама по собі наявність конфлікту між матір`ю та дитиною не може бути підставою для позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав. Також, не є підставою для позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав хвороба її сина, малозабезпеченість сім`ї та порушені проти нього кримінальні справи тощо.

Належних і допустимих доказів винного ухилення  відповідачки від виконання своїх батьківських обов`язків, спричинення нею шкоди сину, завдання тілесних ушкоджень, створення небезпеки для його життя та здоров`я, які б були законною підставою для позбавлення її батьківських прав, позивачем не надано. При цьому, судова колегія звертає увагу на те, що докази, на яких грунтуються доводи та вимоги позову, надавалися позивачем при розгляді та ухваленні судового рішення від 11 липня 2018 року, яким позивачу відмовлено в задоволенні позову. Судове рішення є чинним.

Посилання Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради на те, що неповнолітній ОСОБА_1 не бажає проживати разом з матір`ю, оскільки вона не забезпечує його одягом та їжею, б`є, тому він постійно ночує на вулиці, і позбавлення батьківських прав надало б йому право на виховання у державному закладі або на влаштування до іншої родини, не є підставою для позбавлення відповідачки батьківських прав. Як встановлено судом, ОСОБА_3 від участі у житті сина не відмовляється та прагне брати участь у його вихованні. Діяльність держави має бути спрямована на забезпечення прав дитини, пріоритетним для інтересів якої є насамперед збереження зв`язків з родиною, зокрема, з рідною матір`ю.

Доводи Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради щодо того, що лише зусиллями спеціалістів Служби у справах дітей та Центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді Немишлянського району ОСОБА_1 був влаштований до санаторію та проходив лікування, тоді як мати відмовилась купувати необхідні йому ліки, під час госпіталізацій приїхала до дитини лише один раз, не можуть бути взяті до уваги, оскільки не свідчать про винне умисне ухилення відповідачки від виконання своїх батьківських обов`язків. В суді апеляційної інстанції ОСОБА_3 пояснила, що її щомісячний дохід складає близько 4000,00 грн, і вона забезпечує дитину в межах свого доходу.

Твердження Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради, що дитина отримує соціальну допомогу, яку мати використовує не за належністю у своїх корисливих цілях, є безпідставними, адже будь-якими доказами такі обставини не підтверджуються.

Посилання Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради на те, що суд не надав належної оцінки акту обстеження умов проживання від 22 березня 2019 року, в якому вказано, що санітарний стан житла незадовільний, судова колегія відхиляє, оскільки безлад у приміщенні не є обставиною, що свідчить про наявність підстав для позбавлення відповідачки батьківських прав. З урахуванням віку дитини, неналежні санітарні умови не є небезпечними для його життя, та він може бути залучений до наведення ладу за місцем свого проживання. 

Доводи Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради, що суд з незрозумілих підстав не взяв до уваги його висновок щодо доцільності позбавлення відповідачки батьківських прав, судова колегія відхиляє, виходячи з наступного.

Так, згідно частин 5, 6 статті 19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Як вбачається з висновку про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 у ньому не наведено безперечних підстав та аргументів, які б вказували на необхідність позбавлення відповідачки батьківських прав, він не містить висновків про те, яким чином позбавлення  відповідачки батьківських прав захистить інтереси дитини. Зазначений висновок не містить однозначних обставин, які б вказували на наявність підстав для застосування щодо відповідачки такого крайнього заходу, як позбавлення батьківських прав, тому суд першої інстанції обґрунтовано не погодився з таким висновком.

Твердження Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради, що суду надані докази того, що після ухвалення рішення суду про відмову у позбавленні відповідачки батьківських прав вона продовжила ухилятися від виконання своїх обов`язків, байдуже ставиться до дитини, не піклується про стан його здоров`я та розвиток, є необґрунтованими, оскільки в даній справі позивач фактично посилається на ті ж обставини, що й при розгляді попереднього позову, про що було зазначено вище.

Доводи Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради, що суд безпідставно не взяв до уваги показання свідків та пояснення самої дитини, яка не заперечує проти позбавлення його матері батьківських прав, не можуть бути взяті до уваги, оскільки рішення суду має ґрунтуватися на обставинах, встановлених за результатами оцінки всієї сукупності доказів у справі, а не лише показань свідків.

У статті 12 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року встановлено, що держави - учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. 3 цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства.

Тлумачення частини другої  статті 171 СК України  свідчить, що вона закріплює випадки, коли думка дитини має бути вислухана обов`язково. До таких випадків належить, зокрема, вирішення спору про позбавлення батьківських прав.

Як вбачається з матеріалів справи, думка дитини судом першої інстанції заслухана та врахована, однак, з урахуванням віку ОСОБА_1 , стану його психіки, конфліктних відносин з матір`ю позиція дитини не може бути вирішальною при вирішенні спору.

Аргументи Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради, що невиконання відповідачкою своїх батьківських обов`язків призводить до позбавлення неповнолітнього права користуватися житловим приміщенням, де він зареєстрований, що змушує його жебракувати та чинити правопорушення, є безпідставними, оскільки ОСОБА_1 не мешкає за місцем реєстрації за власним бажанням, неодноразово тікав з дому, та доказів вчинення відповідачкою перешкод синові у проживанні вдома, не надано. 

Таким чином, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів.

Аналізуючи обставини справи, колегія суддів дійшла висновку, що позбавлення батьківських прав як крайній захід впливу на відповідачку як на особу, що не у повній мірі здійснює виконання батьківських обов`язків, не слід вважати таким, що відповідатиме інтересам дитини, що має найістотніше значення при розгляді такої категорії справ, та не стимулюватиме матір до належного виконання своїх батьківських обов`язків.

Вимога про закріплення житла за дитиною також задоволенню не підлягає, як похідна від вимоги про позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав.

Виходячи з встановлених обставин справи, враховуючи, що відповідачка як мати не бере достатньої участі у вихованні сина, суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо відмови у задоволенні позову про позбавлення її батьківських прав з попередженням про необхідність змінити ставлення до виховання сина.

За таких умов, підстав для зміни або скасування оскаржуваного рішення суду не вбачається.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради не сплачує судовий збір на підставі пункту 14 частини другої статті 3 Закону України «Про судовий збір», та його позов і апеляційну скаргу залишено без задоволення, судовий збір відноситься за рахунок держави, і підстав для його перерозподілу судом апеляційної інстанції не вбачається.

Керуючись ст. ст. 367, 368,  п. 1 ч. 1 ст.374, ст.375, ст. ст. 381 - 384, 389 ЦПК України
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради в інтересах неповнолітнього ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 23 січня 2020 року - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий                                                         І.В. Бурлака
Судді                                                                 О.М. Хорошевський
В.Б. Яцина
Повний текст постанови складено 11 вересня 2020 року.