ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 липня 2020 року 
м. Київ
справа № 826/17665/16
адміністративне провадження № К/9901/43107/18
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: судді-доповідача Берназюка Я.О., судді Желєзного І.В., судді Коваленко Н.В., розглянувши у письмовому провадженні у касаційному порядку адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Фонду державного майна України, Екзаменаційної комісії Фонду державного майна України про визнання протиправним та скасування рішення й наказу, провадження в якій відкрито за касаційною скаргою Фонду державного майна України на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва у складі колегії суддів: Огурцова О.П., Арсірія Р.О., Кузьменка В.А. від 21 червня 2017 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду у складі колегії суддів: Троян Н.М., Костюк Л.О., Файдюка В.В. від 15 серпня 2017 року,
В С Т А Н О В И В :
ІСТОРІЯ СПРАВИ
Короткий зміст позовних вимог 
У листопаді 2016 року ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Фонду державного майна України, Екзаменаційної комісії Фонду державного майна України (далі - відповідачі), в якому просив:
- визнати протиправним та скасувати рішення Екзаменаційної комісії Фонду державного майна України, оформлене протоколом від 29 вересня 2016 року № 89, в частині щодо позбавлення (анулювання) ОСОБА_1 спеціалізації 1.1. «Оцінка нерухомих речей (нерухомого майна, нерухомості), у тому числі земельних ділянок та майнових прав на них» з кваліфікаційного документа оцінювача - сертифіката від 31 серпня 1998 року № НОМЕР_1, виданого Фондом державного майна України спільно з Міжнародним центром приватизації, інвестицій і менеджменту;
- визнати протиправним та скасувати наказ Фонду державного майна України від 25 жовтня 2016 року № 1914, яким було анульовано спеціалізацію 1.1. «Оцінка нерухомих речей (нерухомого майна, нерухомості), у тому числі земельних ділянок та майнових прав на них» з кваліфікаційного документа оцінювача ОСОБА_1 - сертифіката № НОМЕР_1 від 31 серпня 1998 року, виданого Фондом державного майна України спільно з Міжнародним центром приватизації, інвестицій і менеджменту, та виключено інформацію з Державного реєстру.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивача не було належним чином повідомлено про розгляд питання щодо його професійної оціночної діяльності, не відібрано пояснень, внаслідок чого позбавлено права на доведення правомірності своїх дій. Також позивач посилався на те, що рішення про позбавлення його кваліфікаційного свідоцтва було прийнято за відсутності на те передбачених чинним законодавством підстав.
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 червня 2017 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 15 серпня 2017 року, адміністративний позов задоволено.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що оскільки обов`язковою умовою для виникнення обставин, які є підставами для прийняття рішення про позбавлення кваліфікаційного свідоцтва у зв`язку з встановленням факту грубого порушення оцінювачем нормативно-правових актів з оцінки майна є неодноразовість вчинення відповідного порушення, а з матеріалів справи не вбачається підстав вчинення позивачем неодноразового грубого порушення нормативно-правових актів з оцінки майна, тому у Екзаменаційної комісії Фонду державного майна України були відсутні правові підстави для видання рішення № 89 від 29 вересня 2016 року, а у Фонду державного майна України - наказу від 25 жовтня 2016 року № 1914. Крім того, суди встановили, що позивача не було повідомлено про розгляд питання щодо його професійної оціночної діяльності, про дату та місце засідання Екзаменаційної комісії, рішення якої оформлено протоколом від 29 вересня 2016 року № 89.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
Не погоджуючись з постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 червня 2017 року та ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 15 серпня 2017 року, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, Фонд державного майна України звернувся з касаційною скаргою до Вищого адміністративного суду України, в якій просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій та прийняти нову постанову про відмову у задоволенні позову.
ДОВОДИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
У касаційній скарзі скаржник зазначає, що судами попередніх інстанцій не враховано, що місце реєстрації позивача зазначене на тимчасово окупованій території, в якому не працює поштова доставка та відсутній телефонний зв`язок, а тому відповідачем здійснено всі можливі дії, передбачені пунктом 5 розділу IV Положення про порядок роботи Екзаменаційної комісії, затвердженого наказом Фонду державного майна України від 13 листопада 2002 року № 1997 (далі - Положення № 1997), для того, щоб повідомити ОСОБА_1 про розгляд справи щодо його кваліфікації.
Крім того, скаржник вважає, що судами попередніх інстанцій не надано належної оцінки наявним підставам для позбавлення позивача кваліфікаційного свідоцтва, а саме - рецензії на 12 звітів, які містять вказівку про чисельні грубі порушення допущені позивачем під час їх складання. 
Від ОСОБА_1 заперечення або відзиву на касаційну скаргу Фонду державного майна України не надходило, що відповідно до частини четвертої статті 338 КАС України не перешкоджає перегляду рішень судів першої та апеляційної інстанцій у касаційному порядку.
ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ У СПРАВІ ТА КЛОПОТАННЯ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Касаційна скарга надійшла до суду 5 вересня 2017 року.
Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 6 вересня 2017 року відкрито касаційне провадження в адміністративній справі № 826/17665/16, витребувано матеріали адміністративної справи та надано сторонам строк для подання заперечення на касаційну скаргу, однак розгляд справи цим судом не був закінчений.
Ухвалою Верховного Суду від 13 липня 2020 року прийнято до свого провадження адміністративну справу № 826/17665/16 за касаційною скаргою Фонду державного майна України суддею-доповідачем Берназюком Я.О.
Скаржником подано клопотання про розгляд справи у касаційному порядку за участю його представника, у задоволенні якого відмовлено ухвалою Верховного Суду від 13 липня 2020 року.
СТИСЛИЙ ВИКЛАД ОБСТАВИН СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНИХ СУДАМИ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ
Судами попередніх інстанцій на підставі наявних у матеріалах справи доказів встановлено, що ОСОБА_1 є особою, яка здійснює професійну оціночну діяльність на підставі кваліфікаційного документа оцінювача - сертифіката від 31 серпня 1998 року № НОМЕР_1, виданого Фондом державного майна України спільно з Міжнародним центром приватизації, інвестицій і менеджменту і Українським товариством оцінювачів, та кваліфікаційного свідоцтва оцінювача від 19 червня 2004 року № НОМЕР_2, виданого Фондом державного майна України спільно з Міжнародним інститутом бізнесу, які підтверджують його кваліфікацію за спеціалізацією 1.1 «Оцінка нерухомих речей (нерухомого майна, нерухомості), у тому числі земельних ділянок та майнових прав на них».
Відповідно до свідоцтва Фонду державного майна України від 30 грудня 2004 року № 2015 ОСОБА_1 був зареєстрований в Державному реєстрі оцінювачів як оцінювач, який має право здійснювати оцінку майна та майнових прав за напрямами 1.1, 1.2, 1.3, 1.4, 1.5, 1.7, 2.1, 2.2.
29 вересня 2016 року відбулось засідання Екзаменаційної комісії Фонду державного майна України, на якому розглядалось питання щодо професійної оціночної діяльності оцінювача ОСОБА_1 при складанні звітів про оцінку майна №  135/15/01, №  135/15/02, №  135/15/03, №  135/15/04, №  135/15/05, №  135/15/06, №  135/15/07, №  135/15/08, №  135/15/09, №  135/15/10, №  135/15/11, №  135/15/12, за результатами якого було прийнято рішення позбавити (анулювати) ОСОБА_1 спеціалізації 1.1. «Оцінка нерухомих речей (нерухомого майна, нерухомості), у тому числі земельних ділянок та майнових прав на них» з кваліфікаційного документа оцінювача - сертифіката № НОМЕР_1 від 31 серпня 1998 року, виданого Фондом державного майна України спільно з Міжнародним центром приватизації, інвестицій і менеджменту.
Відповідно до протоколу № 89 засідання Екзаменаційної комісії Фонду державного майна України від 29 вересня 2016 року рішення про позбавлення (анулювання) ОСОБА_1 спеціалізації 1.1 з кваліфікаційного документа оцінювача було прийнято на підставі результатів рецензування його звітів, проведеного рецензентом, який працює у штаті Фонду державного майна України, та рецензентами, що є членами Екзаменаційної комісії.
Відповідно до рецензій, складених працівником Фонду державного майна України Сторожук В.А., звіти про оцінку, виконані ОСОБА_1 , були класифіковані за ознакою абзацу п`ятого пункту 67 Національного стандарту № 1 «Загальні засади оцінки майна і майнових прав» затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 10 вересня 2003 року № 1440 (далі - Національний стандарт № 1), як такі, що не відповідають вимогам нормативно-правових актів з оцінки майна, є неякісними та непрофесійними і не можуть бути використані.
Згідно рецензій, складених членами Екзаменаційної комісії ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , звіти про оцінку, виконані ОСОБА_1 , були класифіковані за ознакою абзацу четвертого пункту 67 Національного стандарту № 1, як такі, що не повною мірою відповідають вимогам нормативно-правових актів з оцінки майна і мають значні недоліки, що вплинули на достовірність оцінки, але можуть використовуватись з метою, визначеною у звіті, після виправлення зазначених недоліків.
25 жовтня 2016 року на підставі рішення Екзаменаційної комісії Фондом державного майна України було видано наказ № 1914, яким було анульовано спеціалізацію 1.1 «Оцінка нерухомих речей (нерухомого майна, нерухомості), у тому числі земельних ділянок та майнових прав на них» з кваліфікаційного документа оцінювача ОСОБА_1 - сертифіката від 31 серпня 1998 року № НОМЕР_1, виданого Фондом державного майна України спільно з Міжнародним центром приватизації, інвестицій і менеджменту, та виключено інформацію з Державного реєстру.
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам касаційної скарги, а також виходячи з меж касаційного перегляду справи, визначених статтею 341 КАС України, колегія суддів зазначає наступне.
Згідно з положенням частини третьої статті 211 КАС України (в редакції, чинній до 15 грудня 2017 року) та частини четвертої статті 328 КАС України (в редакції, чинній після 15 грудня 2017 року) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до частин першої, другої та третьої статті 159 КАС України (в редакції, чинній до 15 грудня 2017 року) та частин першої, другої та третьої статті 242 КАС України (в редакції, чинній після 15 грудня 2017 року) судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Крім того, стаття 2 та частина четверта статті 242 КАС України (в редакції, чинній після 15 грудня 2017 року) встановлюють, що судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, а саме бути справедливим та неупередженим, своєчасно вирішувати спір у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Зазначеним вимогам процесуального закону постанова Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 червня 2017 року та ухвала Київського апеляційного адміністративного суду від 15 серпня 2017 року відповідають, а вимоги касаційної скарги є необґрунтованими з огляду на наступне.
Повноваження відповідачів у спірних правовідносинах визначаються, зокрема, Законом України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» (тут і далі у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
Відповідно до частини першої статті 4 Законом України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» професійна оціночна діяльність - діяльність оцінювачів та суб`єктів оціночної діяльності, визнаних такими відповідно до положень цього Закону, яка полягає в організаційному, методичному та практичному забезпеченні проведення оцінки майна, розгляді та підготовці висновків щодо вартості майна.
Частиною першою статті 6 вказаного Законом встановлено, що оцінювачами можуть бути громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які склали кваліфікаційний іспит та одержали кваліфікаційне свідоцтво оцінювача відповідно до вимог цього Закону.
Згідно з частиною першою статті 29 Законом України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» оцінювачі мають право, зокрема, бути безпосередньо присутніми на засіданні Екзаменаційної комісії під час розгляду питання щодо позбавлення оцінювача кваліфікаційного свідоцтва.
Відповідно до пункту 5 розділу IV Положення № 1997 у двотижневий строк до дати проведення чергового засідання секретаріат Екзаменаційної комісії готує лист на адресу оцінювача, звернення щодо професійної оціночної діяльності якого розглядається, з вимогою надати письмові пояснення з порушеного питання, а також прибути на засідання.
Пунктом 5 розділу IV Положення № 1997 встановлено, що після отримання секретаріатом Екзаменаційної комісії рецензії на звіт про оцінку (акт оцінки), складеної рецензентом, що працює в штаті Фонду державного майна України або його регіональному відділенні, такий звіт (акт) направляється для забезпечення його рецензування експертною радою саморегулівної організації оцінювачів, якщо оцінювач, питання якого винесено на розгляд Екзаменаційної комісії, є членом цієї саморегулівної організації, або членом Екзаменаційної комісії, якому доручено здійснити рецензування, якщо оцінювач, питання професійної оціночної діяльності якого винесено на розгляд Екзаменаційної комісії, не є членом жодної саморегулівної організації оцінювачів. Після отримання рецензій на звіт про оцінку (акт оцінки) питання щодо професійної оціночної діяльності оцінювача включається до порядку денного чергового засідання Екзаменаційної комісії. З цією метою секретаріат Екзаменаційної комісії готує та подає звернення заявника та пакет документів до нього на розгляд Екзаменаційної комісії.
До матеріалів долучаються: рецензія(ї) на звіт(и) про оцінку (акт(и) оцінки), складена(і) рецензентами, що працюють в штаті Фонду державного майна України або його регіональних відділеннях, та рецензія(ї), складена(і) експертною радою саморегулівної організації оцінювачів, якщо оцінювач, питання якого винесено на розгляд Екзаменаційної комісії, є членом цієї саморегулівної організації; рецензія(ї) на звіт(и) про оцінку, складена(і) рецензентами, що працюють в штаті Фонду державного майна України або його регіональних відділеннях, та рецензія(ї), складена(і) членом Екзаменаційної комісії, якому доручено здійснити рецензування, якщо оцінювач, питання якого винесено на розгляд Екзаменаційної комісії, не є членом жодної саморегулівної організації оцінювачів. У двотижневий строк до дати проведення чергового засідання секретаріат Екзаменаційної комісії готує лист на адресу оцінювача, звернення щодо професійної оціночної діяльності якого розглядається, з вимогою надати письмові пояснення з порушеного питання, а також прибути на засідання.
Імперативний характер норми щодо повідомлення оцінювача за два тижні свідчить про істотність цієї процедурної гарантії. Таке запрошення має на меті не лише проінформувати зацікавлену особу про засідання, але й забезпечити їй реальну можливість взяти участь у засіданні, з тим, щоб її пояснення були прийняті та враховані. З огляду на це, неповідомлення оцінювача про засідання не може вважатися формальним порушенням.
В свою чергу, результатом належного та завчасного повідомлення у цьому розумінні, є фактична обізнаність оцінювача про дату, час та місце засідання Екзаменаційної комісії, яка реалізована за такий період, який надає оцінювачу можливість належно підготуватися до розгляду питань, пов`язаних з позбавленням кваліфікаційного свідоцтва, та взяти участь у засіданні.
З наведених законодавчих приписів висновується, що проведення розгляду питань, пов`язаних з позбавленням кваліфікаційного свідоцтва, повинно здійснюватися з дотриманням принципу змагальності. Вказане означає, що законодавець прямо надає оцінювачу, відносно якого здійснюється розгляд такого питання, можливість захищати себе та брати участь у процесі прийняття рішення. З огляду на вказані приписи, оцінювач може реалізувати таке своє право, зокрема, шляхом участі у засіданні, надання пояснень, подання відповідних доказів.
Аналогічний висновок у подібних правовідносинах зроблений Верховним Судом, зокрема, у постанові від 24 квітня 2019 року у справі № 815/2467/17.
Як встановлено судами попередніх інстанцій та не заперечується сторонами, ОСОБА_1 не було повідомлено про розгляд питання щодо його професійної оціночної діяльності, про дату та місце засідання Екзаменаційної комісії, у зв`язку з чим позивач був позбавлений можливості довести до відома комісії свої доводи та міркування, а також обґрунтувати відповідність складених звітів вимогам законодавства.
Доводи скаржника про неможливість повідомлення позивача про розгляд його справи у зв`язку з тим, що місце проживання останнього зареєстроване на тимчасово окупованій території, колегія суддів вважає необґрунтованими з огляду на наступне. 
Судами попередніх інстанцій встановлено та не заперечується сторонами, що відповідно до даних Державного реєстру оцінювачів та суб`єктів оціночної діяльності адресою місцезнаходження позивача є: м. Донецьк, вул. Артема, 27, тобто тимчасово окупована територія України, пересилання поштової кореспонденції на яку відповідно до листа Київської міської дирекції УДППЗ «Укрпошта» від 4 серпня 2016 року № 50-06/820 не здійснюється, у зв`язку з чим відповідач був позбавлений можливості направити позивачу лист відповідно до положень пункту 5 розділу IV Положення № 1997. 
Разом з тим, оскільки проживання на тимчасово неконтрольованій території України відповідно до статті 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» не може звужувати обсяг існуючих прав громадян України та, окрім цього, дана обставина не виключала можливості повідомлення особи про засідання комісії будь-яким альтернативним способом, як-то: за телефоном або електронною поштою, інформація про які була наявна у відповідачів, що не заперечується сторонами. Проте, відповідачами не було надано судам попередніх інстанцій жодних доказів повідомлення позивача у будь-який із можливих способів.
З огляду на зазначене колегія суддів погоджується з висновком судів попередніх інстанцій про те, що відповідачами було допущено порушення пункту 5 розділу IV Положенням № 1997 та позбавлено позивача права бути безпосередньо присутніми на засіданні Екзаменаційної комісії під час розгляду питання щодо позбавлення оцінювача кваліфікаційного свідоцтва та надати відповідні пояснення та докази на свій захист.
Стосовно наявності підстав для позбавлення ОСОБА_1 кваліфікаційного свідоцтва оцінювача колегія суддів зазначає наступне.
Згідно з частиною другою статті 16 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» рішення про позбавлення кваліфікаційного свідоцтва (його анулювання) приймається Екзаменаційною комісією за письмовим поданням заінтересованих осіб з таких підстав: неодноразове грубе порушення оцінювачем нормативно-правових актів з оцінки майна; рішення суду за фактами непрофесійної оцінки майна, яка проведена оцінювачем; наявність у оцінювача непогашеної судимості за корисливі злочини; з`ясування факту неправомірної видачі кваліфікаційного свідоцтва; з`ясування факту порушення оцінювачем обмежень, встановлених статтею 8 цього Закону.
Відповідно до пунктів 3, 4 розділу IV Положенням № 1997 підстави для позбавлення кваліфікаційного свідоцтва (кваліфікаційного документа) оцінювача визначені абзацом другим статті 16 Закону. Грубими порушеннями нормативно-правових актів з оцінки майна, майнових прав і професійної оціночної діяльності оцінювачем вважаються:
- складання звіту про оцінку майна (акта оцінки майна) оцінювачем, який не відповідає кваліфікаційним вимогам, встановленим законодавством про оцінку майна, майнових прав і професійну оціночну діяльність;
- складання звіту про оцінку (акта оцінки майна), який за результатами рецензування класифіковано як такий, що не повною мірою відповідає вимогам нормативно-правових актів з оцінки майна, майнових прав та професійної оціночної діяльності і має значні недоліки, що вплинули на достовірність оцінки, але може використовуватися з метою, визначеною у звіті (акті), після виправлення зазначених недоліків, при цьому доопрацювання такого звіту про оцінку майна (акта оцінки майна) є неможливим, оскільки за результатами виконаної оцінки були прийняті управлінські рішення;
- складання звіту про оцінку майна, який за результатами рецензування класифіковано як такий, що не відповідає вимогам нормативно-правових актів з оцінки майна, майнових прав і професійної оціночної діяльності, є неякісним та (або) непрофесійним і не може бути використаний;
- складання в процесі консультаційної діяльності документа, який за змістом підсумкового висновку містить інформацію про величину вартості майна, без складання звіту про оцінку майна відповідно до вимог нормативно-правових актів з оцінки майна;
складання оцінювачем документа з оцінки майна у формі висновку про вартість об`єкта оцінки без складання звіту про оцінку майна;
- невнесення оцінювачем інформації зі звіту про оцінку майна, складеного для цілей визначення оціночної вартості у випадках, передбачених Податковим кодексом України, до єдиної бази даних звітів про оцінку майна, яка ведеться відповідно до вимог законодавства;
- складання рецензії на звіт про оцінку майна (акт оцінки майна) оцінювачем, який не мав правових підстав проводити рецензування таких звітів (актів) відповідно до статті 13 Закону;
- складання рецензії оцінювачем з порушенням вимог законодавства, національних стандартів оцінки майна та інших нормативно-правових актів, якими врегульовано процедуру проведення рецензування звітів про оцінку майна (актів оцінки майна);
- складання рецензії на звіт про оцінку майна, в якій міститься загальний висновок щодо відповідності звіту про оцінку майна абзацу другому або третьому пункту 67 Національного стандарту № 1, який на підставі розгляду та рішення Екзаменаційної комісії визнано таким, що відповідає абзацу четвертому або п`ятому пункту 67 Національного стандарту № 1;
- складання рецензії на звіт про оцінку майна, в якій міститься загальний висновок щодо звіту про оцінку майна відповідно до абзацу четвертого або п`ятого пункту 67 Національного стандарту № 1, який на підставі розгляду та рішення Екзаменаційної комісії визнано таким, що відповідає абзацу другому або третьому пункту 67 Національного стандарту № 1;
- невиконання рішення Екзаменаційної комісії оцінювачем, питання щодо професійної діяльності якого розглядалося на засіданні Екзаменаційної комісії.
Зі змісту наведених правових норм вбачається, що підставами для прийняття рішення про позбавлення кваліфікаційного свідоцтва у зв`язку з встановленням факту грубого порушення оцінювачем нормативно-правових актів з оцінки майна є неодноразовість вчинення відповідного порушення. Тобто неодноразовість є визначальною кваліфікуючою обставиною для прийняття рішення про позбавлення кваліфікаційного свідоцтва у зв`язку з встановленням факту грубого порушення оцінювачем нормативно-правових актів.
Як встановлено судами попередніх інстанцій та підтверджено наявними у матеріалах справи доказами, відносно позивача факт допущення ним грубого порушення нормативно-правових актів з оцінки майна Екзаменаційною комісією до 29 вересня 2016 року не встановлювався. На підставі зазначеного суди попередніх інстанцій дійшли до висновку про невстановлення відповідачами систематичності грубого порушення нормативно-правових актів з оцінки майна. Колегія суддів вважає такі висновки судів попередніх інстанцій обґрунтованими. 
Стосовно посилання скаржника на прийняття оскаржуваного рішення за результатами розгляду рецензування 12-ти звітів про оцінку майна позивача, як на обставину, яка зумовлює наявність неодноразового грубого порушення нормативно-правових актів з оцінки майна, колегія суддів зазначає, що судами попередніх інстанцій надавалась правова оцінка вказаним доводам. 
Зокрема, було встановлено, що 12 звітів позивача про незалежну оцінку майна, щодо яких було проведено рецензування, складені щодо майна - окремих будівель, які обліковувалось на підприємстві, що ліквідується ТОВ «Восход». Оскільки всі 12 звітів ОСОБА_1 про незалежну оцінку майна, щодо яких було проведено рецензування, складені щодо одного підприємства, яке ліквідується, та факт здійснення їх одночасного рецензування та розгляду на засіданні Екзаменаційної комісії, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про відсутність у даному випадку такої кваліфікуючої обставини, як неодноразовість грубого порушення.
З урахуванням викладеного, колегія суддів погоджується з висновком судів першої та апеляційної інстанцій про протиправність та необхідність скасування рішення Екзаменаційної комісії Фонду державного майна України, оформленого протоколом від 29 вересня 2016 року № 89, в частині щодо позбавлення (анулювання) ОСОБА_1 спеціалізації 1.1. «Оцінка нерухомих речей (нерухомого майна, нерухомості), у тому числі земельних ділянок та майнових прав на них» з кваліфікаційного документа оцінювача - сертифіката від 31 серпня 1998 року № НОМЕР_1, та наказу Фонду державного майна України від 25 жовтня 2016 року № 1914, як таких, що прийняті з порушенням встановленого порядку та без наявності достатніх для цього підстав.
Відповідно до частини першої статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо такі рішення ухвалені без порушень норм матеріального і процесуального права.
Оскільки при ухваленні судових рішень судами першої та апеляційної інстанцій не допущено неправильного застосування норм матеріального або порушень норм процесуального права, суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а рішень судів попередніх інстанцій - без змін.
Конституцією України (частина перша статті 8 та частина перша статті 129) гарантується, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права; суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права.
Крім того, Закон України "Про судоустрій і статус суддів" (статті 2, 6, 48) встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.
Згідно з частиною першою статті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.
Статтею 19 Закону України «Про міжнародні договори України» встановлено, що чинні міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства і застосовуються у порядку, передбаченому для норм національного законодавства; якщо міжнародним договором України, який набрав чинності в установленому порядку, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені у відповідному акті законодавства України, то застосовуються правила міжнародного договору.
Відповідно до статті 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (ратифікована згідно із Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР та набрала чинності для України 11 вересня 1997 року; далі - Конвенція) Україна взяла на себе зобов`язання гарантувати кожному, хто перебуває під її юрисдикцією, права і свободи, передбачені цією Конвенцією.
Як закріплено у статті 32 Конвенції, її положення тлумачяться і конкретизуються в рішеннях Європейського суду з прав людини («Юрисдикція Суду поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції та протоколів до неї, подані йому на розгляд).
Відповідно до статті 31 Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року (Україна приєдналась до цієї Конвенції згідно з Указом від 14 квітня 1986 року № 2077-XI) договір повинен тлумачитись добросовісно відповідно до звичайного значення, яке слід надавати термінам договору в їхньому контексті, а також у світлі об`єкта і цілей договору; для    цілей тлумачення договору контекст охоплює, крім тексту, преамбулу й додатки; поряд з контекстом враховуються, зокрема, наступна практика застосування договору, яка встановлює угоду учасників щодо його тлумачення.
Конституційний Суд України у своїх рішеннях постійно наголошує на необхідності врахування приписів чинних міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, та практики тлумачення і застосування цих договорів міжнародними органами, юрисдикцію яких визнала Україна (абзац третій підпункту 2.3 пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 1 червня 2016 року № 2-рп/2016, абзац перший підпункту 2.2 пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 4 квітня 2018 року № 3-р/2018, абзац перший пункту 2.8 мотивувальної частини Рішення від 11 жовтня 2018 року № 7-р/2018).
Законом України «Про внесення змін до Конституції України» від 7 лютого 2019 року Основний Закон України (Преамбула, статті 85, 102 та 106) доповнено, зокрема, положеннями про європейську ідентичність Українського народу і незворотність європейського курсу України.
Частиною другою статті 6 та частиною першої статті 7 КАС України передбачено, що суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, та застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" (метою цього Закону є впровадження в українське судочинство та адміністративну практику європейських стандартів прав людини) суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
Враховуючи зазначені положення Конституції та законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також правову природу спору у цій справі, Верховним Судом з метою забезпечення дії в Україні принципу верховенства права враховано судову практику Європейського суду з прав людини.
Як зазначив Європейський суд з прав людини у пунктах 48- 54 та тексті свого рішення у справі «Пічкур проти України» (заява № 10441/06) є порушенням ст. 14 Конвенціїгідно з якою користування правами та свободами має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою, доповнює інші основні її положення та протоколів до Конвенції; вона не існує незалежно, оскільки застосовується лише щодо «користування правами та свободами», що гарантуються цими основними положеннями; застосування статті 14 Конвенції необов`язково означає порушення одного з матеріальних прав, гарантованих Конвенцією; необхідно, але й також достатньо, щоб обставини справи входили «до сфери застосування» однієї або більше статей Конвенції; заборона дискримінації за статті 14 Конвенції поширюється за межі використання прав та свобод, гарантування яких кожною державою вимагається Конвенцією та протоколами до неї. Вона також застосовується до тих додаткових прав, що входять до загальної сфери застосування будь-якої статті Конвенції, які держави добровільно вирішили гарантувати.
Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.
При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Крім того, у пункті 80 рішення у справі «Перес проти Франції» («Perez v. France», заява № 47287/99) ЄСПЛ зазначив, що гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції право на справедливий судовий розгляд включає право сторін, що беруть участь у справі, представляти будь-які зауваження, які вони вважають доречними до їхньої справи. Оскільки метою Конвенції є забезпечення не теоретичних чи ілюзорних прав, а прав фактичних і ефективних (див. рішення у справі «Артіко проти Італії» (Artico v. Italy), заява № 6694/74, пункт 33), це право можна вважати ефективним тільки в тому випадку, якщо зауваження були дійсно «заслухані», тобто належним чином враховані судом, який розглядає справу. Отже, дія статті 6 Конвенції полягає в тому, щоб, серед іншого, зобов`язати суд провести належний розгляд зауважень, доводів і доказів, представлених сторонами у справі, неупереджено вирішуючи питання про їх належності до справи (див. рішення у справі «Ван де Хурк проти Нідерландів» (Van de Hurk v. Netherlands), заява № 16034/90, пункт 59). 
Також у пункті 71 рішення у справі «Пелекі проти Греції» (Peleki v. Greece, заява № 69291/12) ЄСПЛ нагадав, що внутрішнє рішення суду може бути визначене як «довільне» з точки зору порушення справедливого судового розгляду лише в тому випадку, якщо воно позбавлене міркувань або якщо це міркування ґрунтується на явній помилці факту чи закону, допущеної національним судом, що призводить до «заперечення справедливості» (Moreira Ferreira v. Portugal (no 2), заява № 19867/12, пункт 85). З цього також випливає, що зобов`язання судових органів мотивувати свої рішення передбачає, що сторона судового розгляду може очікувати конкретної та чіткої відповіді на аргументи, що є визначальними для результату судового провадження.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
За таких обставин, колегія суддів дійшла до висновку про те, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій у цій справі є законними та обґрунтованими і не підлягають скасуванню, оскільки суди, всебічно перевіривши обставини справи, вирішили спір у відповідності з нормами матеріального права та при дотриманні норм процесуального права, в судових рішеннях повно і всебічно з`ясовані обставини в адміністративній справі з наданням оцінки всім аргументам учасників справи, а доводи касаційної скарги їх не спростовують.
Оскільки суд касаційної інстанції залишає без змін рішення судів першої та апеляційної інстанцій, то у силу статті 139 КАС України судові витрати новому розподілу не підлягають. 
Керуючись статтями 3, 341, 345, 349, 350, 355, 356, 359, пунктом 4 Перехідних положень КАС України,

П О С Т А Н О В И В:
Касаційну скаргу Фонду державного майна України залишити без задоволення.
Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 червня 2017 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 15 серпня 2017 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                       Я.О. Берназюк
Судді:                                                                                 І.В. Желєзний
                                                                                                         Н.В. Коваленко