КИЇВСЬКИЙ  АПЕЛЯЦІЙНИЙ  СУД

Справа № 752/2792/19                                                                      Головуючий у суді І інстанції Шкірай М.І.
Провадження № 22-ц/824/8002/2020                                           Доповідач у суді ІІ інстанції Ігнатченко Н.В.
 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И
8 липня 2020 року                                                                        м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Ігнатченко Н.В.,
суддів: Голуб С.А., Таргоній Д.О.,
за участю секретаря судового засідання - Войтенко О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 24 лютого 2020 року у справі за позовом  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу,
 
в с т а н о в и в:
 
У лютому 2019 року  ОСОБА_2 звернулася до суду з указаним вище позовом, обґрунтовуючи його тим, що з 22 листопада 2002 року вона з  ОСОБА_1 перебуває у зареєстрованому шлюбі, від якого вони мають неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Сім`я мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , проте останнім часом стосунки між сторонами погіршилися, постійно виникають сварки, свідком яких є дитина, що не сприяє її гармонійному, моральному та емоційному розвитку. Причиною розірвання шлюбних відносин стали непорозуміння у сім`ї у зв`язку з різними поглядами та ставленням до сімейних відносин, непорозумінь щодо побуту, виховання сина, що унеможливлює подальше спільне проживання. Вона неодноразово зверталася до чоловіка з проханням змінити його ставлення до неї і сина, більше спілкуватися з родиною, приділяти увагу та спільно вирішувати сімейні проблеми, однак безрезультатно. Сторони спілкуються тільки за ради дитини, кожний з них проживає своїм життям. Всі зазначені обставини привели до втрати стосунків, почуттів поваги та любові один до одного. Позивач вказувала, що її рішення про розірвання шлюбу є обміркованим і його подальше збереження не може створити нормальних умов для спільного життя подружжя, виховання дитини, а також суперечити їх інтересам та інтересам дитини. Спільного господарства вони з відповідачем не ведуть, останній припинив надавати їй кошти на утримання сім`ї та сина. На примирення вона не згодна, а син після розірвання шлюбу буде проживати з нею.
Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 24 лютого 2020 року позов задоволено.
Розірвано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , зареєстрований 22 листопада 2002 року Відділом реєстрації актів громадянського стану Київського районного управління юстиції м. Одеси, про що зроблено відповідний актовий запис № 1179. Після розірвання шлюбу залишено позивачу шлюбне прізвище « ОСОБА_2 ». Вирішено питання розподілу судових витрат.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що між сторонами не склалися сімейні відносини з різних причин, а подальше спільне життя і збереження сім`ї є недоцільним та суперечить інтересам позивача, яка категорично відмовляється зберегти шлюб.
Не погоджуючись з даним судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати, з мотивів неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи,неправильного застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, та закрити провадження у справі.
Як на підставу своїх вимог відповідач посилається на те, що фактично висновок суду про небажання зберегти сім`ю не відповідає дійсності. Розриваючи шлюб між ним та позивачем, суд невірно встановив, що вони не підтримують подружніх стосунків, оскільки протягом останніх 17 років, навіть після подання позову та відкриття провадження у справі, до досить недавнього часу сторони підтримували подружні стосунки, а у моменти їх погіршення намагалися знайти вихід із ситуації та зберегти сім`ю. З дружиною у них були і є деякі непорозуміння, які трапляються в кожній сім`ї , але це однозначно не є підставою для розірвання шлюбу та руйнування сімейних відносин. Наголошує, що у них із дружиною є малолітня дитина, яка потребує як матір, так і батька при зростанні. На даний час вони з дружиною порозумілися. Судом не з`ясовано думку спільної дитини, якій виповнилося 16 років, з ким із батьків і де вона бажає проживати. На сьогоднішній день сім`я проживає в квартирі в м. Києві, яка придбана за його особисті кошти і належить йому на праві приватної власності. Позивачу на праві приватної власності належить квартира в м. Одеса, переважні кошти на придбання, ремонт та облаштування якої, надано ним. Ситуація навколо зазначеної квартири в м. Одеса, а також намагання «привласнити» їхній спільний бізнес в м. Одеса (побудований на усній домовленості згідно принципу: він надав особисті кошти на придбання, ремонт та наповнення товаром магазину контейнерного типу на ринку «Південний» в м. Одесі, позивач  веде поточні справи) і стали дійсними причинами позову про розірвання шлюбу, яких судом не з`ясовано під час вирішення справи. Судом першої інстанції також не надано належної правової оцінки наданим доказам, зокрема заявам свідків по справі, що призвело до ухвалення незаконного та необґрунтованого рішення про задоволення позову. Судом не повідомлено його про засідання, а отже не вжито належних заходів щодо забезпечення участі у судовому засіданні. Вважає, що суд формально поставився до розгляду питання про розірванню шлюбу безпосередньо в даному випадку, не з`ясував фактичні взаємини між ним та дружиною, не в повній мірі врахував наявність малолітньої дитини та не вжив достатніх заходів для примирення подружжя.
У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.
Як на підставу своїх заперечень позивач посилається на те, що судом першої інстанції були ретельно досліджені усі обставини справи та вжито заходи щодо примирення подружжя відповідно до статті 111 СК України. Відповідач був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, втім у судове засідання 24 лютого 2020 року не з`явився та не повідомив про поважність причин неявки, тому суд розглянув справу за його відсутності. Позивач категорично заперечує проти доводів апеляційної скарги та вважає за необхідне зазначити, що стосунки між нею та відповідачем ще більш загострились та погіршились, що унеможливлює подальше збереження шлюбу. Її рішення про розірвання шлюбу було обміркованим та зваженим, суд надав сторонам строк у 3 місяці для примирення, проте наданий строк не вплинув на обставини зберігання шлюбу. У подальшому вона має намір звернутися до суду з позовом про розподіл майна та стягнення аліментів на утримання спільної дитини.
В судовому засіданні суду апеляційної інстанції ОСОБА_2 свої заперечення підтримала з підстав, які викладенні у відзиві на апеляційну скаргу.
ОСОБА_1 в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про що свідчить його розписка у рекомендованому повідомлення про вручення поштового відправлення. Натомість особисто через відділ прийому громадян Київського апеляційного суду подав клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку із запровадженням на усій території Україні карантинних заходів у боротьбі з коронавірусною хворобою COVID-19.
За змістом статей 43, 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.
На осіб, які беруть участь у справі, покладається загальний обов`язок - добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. При цьому під добросовісністю необхідно розуміти таку реалізацію прав і виконання обов`язків, що передбачають користування правами за призначенням, здійснення обов`язків в межах, визначених законом, недопустимість посягання на права інших учасників цивільного процесу, заборона зловживати наданими правами.
Відповідно до вимог частини першої статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.
Разом з тим частина друга вказаної статті передбачає, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Тобто, процесуальним законом суду апеляційної інстанції надано право розгляду справи за відсутності сторін, які належним чином повідомлені про розгляд справи, незалежно від причин їх неявки.
Виходячи з наведеного, колегія суддів у межах своїх повноважень дійшла висновку про визнання неявки відповідача в судове засідання такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи, та з огляду на те, що відповідач належним чином повідомлений про судове засідання у справі, а до клопотання не надав будь-яких доказів на підтвердження поважності причин неявки в судове засідання, з урахуванням того, що запровадження карантинних заходів не було для нього перешкодою прибути в суд для подання відповідного клопотання, колегія суддів ухвалила  проводити розгляд справи за відсутності цього учасника справи.
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення позивача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також відзиву на неї, колегія суддів вважає, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.
За правилом частин першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 22 листопада 2002 року  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстрували шлюб у Відділі реєстрації актів громадянського стану Київського районного управління юстиції м. Одеси, про що складено відповідний актовий запис № 1179.
Від спільного подружнього життя сторони мають сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Всі члени сім'ї зареєстровані та проживають за адресою: АДРЕСА_1 .
Статті 15 ЦК України та 4 ЦПК України передбачають право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства.
Ураховуючи вимоги статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.
Встановлено, що між сторонами не склалися нормальні сімейні відносини з різних причин, фактично сімейних стосунків вони не підтримують та спільного господарства не ведуть, а позивач впевнена, що сім`я розпалася остаточно та її збереження суперечить як її інтересам так і інтересам сина.
Судом першої інстанції за клопотанням позивача та з урахуванням вимог статті 111 СК України,з метою збереження подружніх відносин, сторонам надавався строк для примирення згідно ухвали Голосіївського районного суду м. Києва від 30 травня 2019 року, строком на три місяці, до 30 серпня 2019 року (а.с. 45, 49).
Статтею 51 Конституції України передбачено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.
Відповідно до статті 24 СК України шлюб грунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.
У частині першій статті 55 СК Українивстановлено, що дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги.
Частинами третьою, четвертою статті 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.
Згідно з частиною другою статті 104, частиною третьою статті 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання, у тому числі за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 СК України.
Відповідно до частини першої статті 110, статті 112 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини з інвалідністю та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.
Отже, збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу, а позивач на даний час не має наміру зберігати шлюб з відповідачем.
Із матеріалів справи вбачається та підтверджується поясненнями позивача в судовому засіданні, що вонакатегорично заперечує можливість збереження шлюбу, посилаючись на те, що примирення між нею та відповідачем неможливе і спільна дитини після розлучення буде проживати разом з нею.
Судом встановлено, що причиною припинення шлюбно-сімейних відносин являється те, що спільне життя позивача з відповідачем не складається, сім`я сторін фактично розпалася та існує лише формально і зберегти її неможливо.
Таким чином, зважаючи на наведені вище норми права і встановивши, що між сторонами фактично не існує шлюбно-сімейних стосунків, а подальше спільне життя і збереження сім`ї є недоцільним та суперечить інтересам позивача, яка категорично відмовляється зберегти шлюб з відповідачем, суд першої інстанції, урахувавши конституційне право особи на шлюб за вільною згодою,дійшов правильного висновку про наявність підстав для розірвання шлюбу між сторонами.
Крім того, ухвалою суду від 30 травня 2019 року були вжиті заходи щодо примирення подружжя та збереження сім`ї шляхом надання тримісячного строку для примирення, проте бажаного результату це не дало.
Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не було повідомлено відповідача про засідання, а отже не вжито належних заходів щодо забезпечення його участі у судовому засіданні, не заслуговують на увагу, як безпідставні, оскільки відповідно до наявного в матеріалах справи повідомлення про вручення поштового відправлення відповідач особисто розписався про отримання судової повістки, тобто був обізнаний про судовий розгляд справи 24 лютого 2020 року (а.с. 65), однак не проявив належного інтересу до неї.
Посилання апеляційної скарги на те, що на даний час вони з дружиною порозумілися та примирилися не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду справи та спростовуються поясненнями позивача в судовому засіданні суду апеляційної інстанції.
Також слід зважити на те, що з моменту звернення позивача з позовом до суду першої інстанції (лютий 2019 року) і до апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції (липень 2020 року) пройшло більше року, за цей час, при   бажанні ОСОБА_1 , міг вживати заходи для примирення із ОСОБА_2 , однак доказів вжиття відповідачем заходів до примирення подружжя суду не надано.
Доводи відповідача про те, що судом проігноровано доля малолітньої дитини щодо місця проживання та виховання не можуть вважатися належною підставою для скасування ухваленого рішення, оскільки чинне законодавство не передбачає збереження шлюбу виходячи з наявності дітей без вільної згоди жінки або чоловіка. До того ж, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, незалежно від їх сімейного стану і такі права дітей охороняються законом.
Колегія суддів звертає увагу, що сину сторін - ОСОБА_3 на даний час виповнилося 16 років, тому в силу вимог статті 6 СК України він вважається неповнолітньою, а не малолітньою дитиною, якій у відповідності до частини третьої статті 160 СК України надано право самостійно обирати своє місце проживання, якщо батьки проживають окремо.
Крім того, майнові правовідносини сторін не є предметом даного спору та не мають значення саме для даної справи про розірвання шлюбу, відтак не підлягали встановленню судом першої інстанції. Як зазначала позивач, у подальшому вона має намір звернутися до суду з позовом про розподіл спільного майна подружжя та стягнення аліментів на утримання дитини.
Отже, доводи відповідача про те, що суд формально поставився до розгляду питання про розірванню шлюбу, та не з`ясував фактичні взаємини між ним та дружиною, не в повній мірі врахував наявність малолітньої дитини та не вжив достатніх заходів для примирення подружжя є необґрунтованими.
Під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції будь-яких обґрунтованих заперечень проти позову або ж належних доказів, які б унеможливлювали розірвання шлюбу відповідачем не надано, а в судовому засіданні не спростовано той факт, що подальше спільне життя подружжя неможливе. 
За таких обставин, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, обґрунтовані підстави для його скасування відсутні.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, то розподіл судових витрат відповідно до вимог статей 141, 382 ЦПК України не проводиться.
Керуючись статтями 367 - 369, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд
 
п о с т а н о в и в:
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 24 лютого 2020 року - без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий                                                                                           Н.В. Ігнатченко

Судді:                                                                                                      С.А. Голуб

                                                                                                                 Д.О. Таргоній