ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 липня 2020 року	Львів	Справа № 300/308/20 пров. № А/857/4932/20	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді:                                                  Запотічного І.І.,
суддів:                                                                      Довгої О.І., Матковської З.М.,
при секретарі судового засідання:                              Галаз Ю.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу Головного Управління ДПС в Івано-Франківській області на рішення  Івано-Франківського окружного адміністративного суду  від 04 березня 2020 року (суддя Тимощук О.Л., ухвалене в місті Івано-Франківську о 11:59, повний текст складено 06.03.2020) у справі № 300/308/20 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС в Івано-Франківській області   про визнання нечинною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 05 грудня 2019 року №Ф-11133-25,-

                                                             ВСТАНОВИВ:

В лютому 2020р. ОСОБА_1 (далі – позивач) звернувся в суд з позовом до Головного управління ДПC в Івано-Франківській області (далі – відповідач), в якому просить визнати нечинною і скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 05.12.2019 №Ф-11133-25, згідно із якою, станом на 30.11.2019 за позивачем рахується борг зі сплати ЄСВ у розмірі 19 542,79 грн. 
Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду  від 04 березня 2020 року позов задоволено.   
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, відповідач Головне управління ДПC в Івано-Франківській області оскаржило його, подавши апеляційну скаргу до Восьмого апеляційного адміністративного суду, у якій, з посиланням на те що висновок суду першої інстанції не повністю відповідає фактичним обставинам справи, просить скасувати оскаржуване судове рішення та винести постанову, якою відмовити в задоволенні позову. 
В обґрунтування апеляційної скарги  апелянт, зокрема, зазначає,  що не підлягають застосуванню в межах даних спірних правовідносин положення частини 4 статті 4 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування", оскільки позивач отримує пенсію за вислугу років, а не за віком, як передбачено вказаною нормою.
Позивач у відзиві на апеляційну скаргу не погоджується з доводами апелянта, вважає їх безпідставними та просить оскаржуване рішення суду залишити без змін.
В судовому засіданні представник апелянта вимоги апеляційної скарги підтримав, просив рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове про відмову в позові з підстав викладених в апеляційній скарзі.
Позивач у поданому клопотанні просить розгляд справи проводити за його відсутності.
Заслухавши суддю-доповідача, представника апелянта, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних  підстав.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 з 21 квітня 2000 року призначено пенсію за вислугу років, згідно із Законом України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", яку позивач отримує і на момент розгляду судом даної справи..
Як вбачається з  копії свідоцтва про державну реєстрацію серії В03 №067416, ОСОБА_1 з 05.10.2007 зареєстрований в якості фізичної особи-підприємця, та  взятий на облік в ДПІ в м. Івано-Франківську 08.10.2007, відповідно до довідки №35846/29-032 від 09.10.2007.
Також, позивач 08.10.2007 взятий на облік в управлінні Пенсійного фонду України в м. Івано-Франківську як платник єдиного внеску та згідно із свідоцтвом серії НОМЕР_1 є платником єдиного податку (а.с.22-23).
Як вірно зазначено судом першої інстанції, у зв`язку із досягненням 60-річного пенсійного віку, передбаченого частиною 1 статті 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", 05.08.2014 ОСОБА_1 звернувся із заявою до начальника ДПІ у м. Івано-Франківську з метою зняття його з обліку як платника ЄСВ.
Як видно з матеріалів справи, а саме з довідки Управління правового забезпечення Головного управління ДПІ в Івано-Франківській області №123/09-19-10-01-13 від 03.03.2020, та, відомостей зазначених у витягу з ІКП позивача за 2014 рік, у позивача відсутня заборгованості зі сплати ЄСВ станом на 01 серпня 2014 року.
В подальшому 20.12.2019 позивач отримав вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 05.12.2019 за №Ф-11133-25 про заборгованість зі сплати ЄСВ станом на 30.11.2019 у розмірі 19   542,79 грн. 
Не погоджуючись із нарахованим боргом, ОСОБА_1 звернувся із заявою до начальника Головного управління ДПС в Івано-Франківській області, у якій зазначив, що у зв`язку із досягненням пенсійного віку подав заяву про зняття його з обліку як платника ЄСВ; 27.01.2015 подав річний звіт по ЄСВ, в якому останнім місяцем нарахування і сплати вказано липень 2014 року та вказав на відсутність будь-якої заборгованості зі сплати єдиного внеску. У відповідь, позивач отримав листа №135/10/09-19-55-33-24 від 17.01.2020, згідно із яким, податковим органом повідомлено про те, що відповідно до змісту частини 4 статті 4 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" у редакції до 01.01.2018, фізичні особи-підприємці, які отримують пенсію за вислугу років, призначену на підставі Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" та які не досягли встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" пенсійного віку, не вважаються пенсіонерами за віком та зобов`язані сплачувати ЄСВ на загальних підставах. Натомість, відповідач зазначив, що оскільки позивач набув статусу пенсіонера за віком лише з 01.01.2018, на підставі змін, внесених до частини 4 статті 4 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування", то підлягає звільненню від сплати ЄСВ за себе виключно починаючи з 01.01.2018.
В подальшому, не погоджуючись із такою позицією Головного управління ДПС в Івано-Франківській області, позивач подав до Державної податкової служби України скаргу, та Державна податкова служба України, прийняла рішення від 27.01.2020 №3403/6/99-00-08-06-01-06, згідно із яким, оскаржену вимогу про сплату боргу (недоїмки) залишено без змін, а скаргу ОСОБА_1 без задоволення.
Відтак, вважаючи таке рішення податкового органу про сплату боргу (недоїмки) протиправним, позивач звернувся до суду з позовом.
Задовольняючи позов суд першої інстанції зробив висновок, що Головним управлінням ДПС в Івано-Франківській області, як суб`єктом владних повноважень, не доведено правомірності своїх дій та не надано обґрунтованих доводів прийняття оскарженої податкової вимоги, відповідно до норм чинного законодавства.
Апеляційний суд з таким висновком суду першої інстанції погоджується з огляду на наступне.
Відповідно до п. 2 ст. 1 Закону України “Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування” від 08.07.2010 року № 2464-VI (далі – Закон № 2464-VІ) єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі – єдиний внесок) – це консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб та членів їхніх сімей на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування. 
Згідно з п. 2 ст. 2 Закону № 2464-VІ виключно цим Законом визначаються принципи збору та ведення обліку єдиного внеску; платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; розмір єдиного внеску; орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність; склад, порядок ведення та використання даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування; порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску. 
Відповідно до ч. 4 ст. 25 Закону № 2464-VІ орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату. 
Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 4 Закону № 2464-VІ платниками єдиного внеску є, зокрема, фізичні особи-підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.
Аналогічна норма передбачена пп. 3 п. 1 розділу ІІ “Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування”, затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 20.04.2015 року № 449, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 07.05.2015 року за № 508/26953 (далі – Інструкція № 449). 
Законом України “Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких інших законодавчих актів України щодо вдосконалення окремих норм Податкового кодексу України” від 07.07.2011 року № 3609-VI, який набув чинності 06.08.2011 року, ст. 4 Закону № 2464-VІ було доповнено частиною четвертою такого змісту “ Особи, зазначені у пункті 4 частини першої цієї статті, які обрали спрощену систему оподаткування, звільняються від сплати за себе єдиного внеску, якщо вони є пенсіонерами за віком або інвалідами та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу. Такі особи можуть бути платниками єдиного внеску виключно за умови їх добровільної участі у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування”. 
Законом України “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України” від 06.12.2016 року № 1774-VIII, який набув чинності 01.01.2017 року, було внесено зміни до ч. 4 ст. 4 Закону № 2464-VІ, а саме у першому реченні цієї частини виключено слова “які обрали спрощену систему оподаткування”. 
Законом України “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій” від 03.10.2017 року № 2148-VI, який набув чинності 10.10.2017 року, ч. 4 ст. 4 Закону № 2464-VІ було викладено в новій редакції “Особи, зазначені у пунктах 4 та 5-1 частини першої цієї статті, звільняються від сплати за себе єдиного внеску, якщо вони отримують пенсію за віком або є особами з інвалідністю, або досягли віку, встановленого статтею 26 Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”, та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу”. 
Отже, для вирішення питання, чи ОСОБА_1 у спірний період був зобов`язаний нараховувати та сплачувати за себе єдиний внесок необхідно встановити, чи відповідав він критеріям, визначеним ч. 4 ст. 4 Закону № 2464-VІ (у відповідній редакції). 
Аналіз цієї норми свідчить про те, що від сплати за себе єдиного внеску звільняються фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування, а з врахуванням змін, внесених Законом № 2148-VIII, також члени фермерського господарства, якщо вони не належать до осіб, які підлягають страхуванню на інших підставах, та за наявності двох обов`язкових умов: є пенсіонерами за віком або інвалідами, після законодавчих змін – отримують пенсію за віком або є особами з інвалідністю, або досягли віку, встановленого ст. 26 Закону № 1058; отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу. 
Аналогічна позиція щодо застосування норм права висловлена у постанові Верховного Суду від 25.06.2019 року у справі № 1640/2837/18. 
Враховуючи наведене вище, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що фізична особа - підприємець, яка досягла пенсійного віку, незалежно від виду пенсії, яку отримує, має право на пільги, встановлені ч. 4 ст. 4 Закону 2464-VІ. 
Відповідно до ст. 1 Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” від 09.07.2003 року № 1058-IV пенсіонер – це особа, яка відповідно до цього Закону отримує пенсію, довічну пенсію, або члени її сім`ї, які отримують пенсію в разі смерті цієї особи у випадках, передбачених цим Законом.
Відповідно до ст.7 Закону України “Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб” від 09.04.1992 року № 2262-XII військовослужбовцям, особам, які мають право на пенсію за цим Законом та членам їх сімей, які одночасно мають право на різні державні пенсії, призначається одна пенсія за їх вибором. У разі якщо особа має право на отримання пенсії відповідно до цього Закону та Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”, призначається одна пенсія за її вибором. При цьому різниця між розміром пенсії, на який особа має право відповідно до Закону України “Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб”, і розміром пенсії із солідарної системи відповідно до Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”, яка визначається в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, фінансується за рахунок коштів державного бюджету. 
Положеннями ч. 1 ст. 26 Закону № 1058 передбачено, що особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років. 
Судом встановлено, що ОСОБА_1 призначено пенсію за вислугу років відповідно до Закону № 2262-XII та на час виникнення спірних правовідносин позивач досяг пенсійного віку, встановленого ст. 26 Закону № 1058, отже має право виходу на пенсію за віком. 
Отже, на думку колегії суддів, правильним є висновок суду першої інстанції про те, що позивач належить до категорії осіб, визначених ч. 4 ст. 4 Закону 2464-VІ, відповідно, на нього поширюються встановлені цією нормою пільги у вигляді звільнення від сплати за себе єдиного внеску. 
За таких обставин, правильним є висновок суду першої інстанції про те, що Головним управлінням ДПС в Івано-Франківській області, не доведено правомірності своїх дій та не надано обґрунтованих доводів прийняття оскарженої податкової вимоги, відповідно до норм чинного законодавства. 
Доводи апелянта  не спростовують висновків суду з вищенаведених мотивів, а судом першої інстанції  повно з`ясовано  обставини, що мають значення для справи  у відповідності до норм матеріального та процесуального права,  а тому  апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.    

Керуючись статтями  308, 315, 316, 321, 322, 325,  Кодексу адміністративного судочинства України, суд

                                                      ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС в Івано-Франківській області залишити без задоволення, а рішення  Івано-Франківського окружного адміністративного суду  від 04 березня 2020 року  у справі № 300/308/20 без змін.    
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя	 	І. І. Запотічний 	
судді	 	О. І. Довга 	
 	 	З. М. Матковська  	
Повне судове рішення складено 17.07.2020