ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5176/20 Справа № 203/2192/19 	  	Суддя у 1-й інстанції - Казак С. Ю. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 липня 2020 року         Дніпровський Апеляційний суд у складі:
головуючого - судді Ткаченко І.Ю.
                суддів         - Деркач Н.М., Каратаєвої Л.О.
розглянувши у спрощеному позовному провадженні в м. Дніпро цивільну справу
за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа — приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Куликов Сергій Васильович, про визнання недійсним договору дарування, скасування державної реєстрації права власності та визнання права власності
за апеляційною скаргою   ОСОБА_1 
на рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 18 лютого 2020 року,  -

В С Т А Н О В И В:

У червні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого посилалась на те, що з 24.12.1965 року проживає та зареєстрована в квартирі АДРЕСА_1 , яка була передана для проживання її чоловіку разом із членами його сім`ї на підставі ордеру.
В 2008 році вона разом зі своїм сином ОСОБА_3 приватизували вказану квартиру та стали її співвласниками в рівних долях (по Ѕ частки). 
ІНФОРМАЦІЯ_1 її син помер та на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом вона 13.02.2014 року отримала у спадщину ј частину квартири. Після смерті сина вона залишилась проживати в квартирі разом зі своєю онукою ОСОБА_4 . Враховуючи, що ближчої людини, ніж остання, в неї не має, вона вирішили подарувати їй свою Ѕ частину квартири та 24.07.2013 року вони уклали договір дарування. Наприкінці 2017 року відповідачка вирішила викупити ј частину квартири у ОСОБА_5 , яка успадкувала після смерті її батька ОСОБА_3 . Таким чином, за нею (позивачкою) повинна була залишитись ј частина квартири. Однак, відповідачка запропонувала їй оформити договір довічного утримання взамін на її ј частину квартири, з тим правом, що вона пожиттєво могла б нею користуватись, а відповідачка стала одноособовим власником квартири. Вона погодилась на таку пропозицію та 28.11.2017 року у приватного нотаріуса Куликова С.В. було переоформлено належну їй ј частину квартири на відповідачку. Зі слів відповідачки 04.12.2017 року у того ж нотаріуса було оформлено договір купівлі-продажу ј частини квартири, яка належала ОСОБА_5 .
З грудня 2018 року їх відносини різко погіршились, причиною чого стало те, що квартира повністю стала належати відповідачці та вона стала їй заважати. На теперішній час вона розуміє, що в той період сплив строк позовної давності в один рік, але вона була впевненою, що має право пожиттєво проживати в квартирі. Відповідачка почала погрожувати розправитись з нею, висловлювалась нецензурною лайкою та усілякими непристойностями, погрожувала вигнати її та залишити на вулиці, створювала непридатні умови для проживання. Крім того, мало місце фізичне насилля. 22.05.2019 року вона дізналась, що відповідачка має намір продати квартиру, бо до них завітала ріелтор, щоб оглянути квартиру. З приводу цього, між ними виникла чергова сварка, в ході якої відповідачка сказала їй, що квартира належить їй в цілому, договору довічного утримання між ними не має, тому вона повинна зніматись з реєстрації та забирати свої речі.
В зв`язку з цим, вона вимушена звернутись до суду за захистом своїх прав та інтересів, бо відчуває страх від погроз та відчай, адже не мала наміру укладати договір дарування ј частини квартири, оскільки лише договір пожиттєвого утримання, який давав їй гарантії та захист, вони обговорювали з відповідачкою. При укладанні договору 28.11.2017 року нотаріус говорив швидко та малозрозумілими для неї термінами, українською мовою, з чого їй було зрозуміло тільки те, що мова йде про квартиру та укладання угоди між нею та відповідачкою. Крім того, відповідачка запевнила її, що все буде як вони домовились, щоб вона не задавала зайвих питань, бо в них обмаль часу і вона їх затримує. Тому, не пояснюючі їй усі тонкощі укладеної угоди, вона підписала договір. Після того, як вона підписала договір, відповідачка взяла його, подякувала їй та до цього часу утримує його у себе. Після посвідчення договору дарування вони продовжували проживати в квартирі, як і раніше. За все, чим вона з родиною користувалась (електро-, водо-, газопостачання та квартплата) сплачувала вона (позивачка) в повному обсязі. Таким чином, як з`ясувалось на теперішній час та стало їй відомо 22.05.2019 року, вона подарувала відповідачці свою ј частину квартири під впливом помилки та всупереч своїй справжній волі. Іншого житла вона не має та відчуває потребу в ньому для проживання, хоче зберегти його для правнуків.
Посилаючись на вказані обставини, позивачка просила суд визнати недійсним договір дарування ј частини квартири АДРЕСА_1 , скасувати державну реєстрацію права власності за відповідачкою та визнати за нею право власності на ј частину квартири (а.с.2-4, 89-90).

Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 18 лютого 2020 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа – приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Куликов Сергій Васильович, про визнання недійсним договору дарування, скасування державної реєстрації права власності та визнання права власності – відмовлено повністю (а.с. 114-118). 

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 посилаючись на порушення судом 1 інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 18 лютого 2020 року та ухвалити нове, яким визнати Договір дарування 1/4 частини квартири АДРЕСА_1 недійсним та визнати за нею право власності на 1/4 частину квартири (а.с. 121-122).

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Цівань Н.В., просив відхилити апеляційну скаргу і залишити рішення 1 інстанції без змін.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, виходячи з наступних підстав.

Судом 1 інстанції встановлено, що позивачка з 1965 року проживає та зареєстрована в квартирі АДРЕСА_1 , в яку вселилась на підставі ордеру, виданому на ім`я її чоловіка на склад сім`ї з чотирьох осіб.
В 2008 році квартира була приватизована позивачкою разом з її сином ОСОБА_3 , про що було видано відповідне свідоцтво про право власності на житло від 12.11.2008 року.
Після смерті ОСОБА_3 19.05.2013 ІНФОРМАЦІЯ_1 , належну йому Ѕ частину квартири успадкували позивачка ОСОБА_1 та його донька ОСОБА_5 , по ј частині кожна.
На підставі договору дарування, посвідченого 24.07.2013 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Василевською І.О., позивачка ОСОБА_1 подарувала належну їй на підставі свідоцтва про право власності на житло від 12.11.2009 року Ѕ частину квартири відповідачці ОСОБА_2 .
Крім того, на підставі договору дарування, посвідченого 28.11.2017 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Куликова С.В., ОСОБА_1 подарувала відповідачці отриману у спадщину ј частину квартири.
04.12.2017 року за договором купівлі-продажу, посвідченим приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Куликова С.В., ОСОБА_2 придбала у ОСОБА_5 ј частину квартири та, таким чином, стала одноособовим власником останньої.
Також з матеріалів справи вбачається, що квартира АДРЕСА_1 є однокімнатною та на теперішній час в останній проживають позивачка ОСОБА_1 , відповідачка ОСОБА_2 , а також її чоловік та двоє їх малолітніх дітей.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд 1 інстанції виходив з того, що позовні вимоги є недоведеними та необгрунтованими. 

Із вказаними висновками суду 1 інстанції колегія суддів погоджується, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.ч.1-3 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Згідно із ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Статтею 717 ЦК України передбачено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Звертаючись з позовом до відповідача про визнання недійсним договору дарування, позивач зазначила окремі, взаємовиключні, підстави для визнання договору дарування недійсним – правочин вчинено під впливом помилки, обману.

Відповідно до ч. 1 ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Виходячи зі змісту оспорюваного договору дарування та обставин, із якими позивач пов`язує його недійсність, слід дійти висновку, що позивачем не доведено той факт, що помилка дійсно мала місце, що вона не усвідомлювала природи укладеного правочину та його наслідків, чи помилилася щодо предмету укладеного договору та його умов і це вплинуло на її волевиявлення. 

Що стосується вчинення правочину під впливом обману (ст. 230 ЦК), то позивач ОСОБА_1 не зазначила обставин, щодо яких під час укладення договору її було відповідачкою введено в оману та не надала доказів, що з боку відповідачки мав місце обман.

Сторони укладаючи договір дарування, засвідчили про їх обізнаність із загальними вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Сторони усвідомлювали значення своїх дій та згідно із вільним волевиявленням, котре відповідає справжній волі учасників правочину, маючи на меті реальне настання правових наслідків уклали цей договір.

Твердження апелянта з приводу того, що вона є літньою людиною та не знається на юридичних тонкощах і є юридично некомпетентною в цих питаннях не має правового значення та не являється суттєво значимою обставиною по справі, оскільки положеннями абз.2 ст. 68 Конституції України передбачено, що незнання законів не звільняє від юридичної відповідальності. 

Враховуючи викладене, судом з`ясовані обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, його висновки відповідають вимогам закону та обставинам справи, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, а лише зводять до цитування норм чинного законодавства на власний розсуд, тому підстав для скасування рішення суду першої інстанції з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія суддів не вбачається.

Згідно з ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки, порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення, не встановлено, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст.ст. 263, 264 ЦПК України і його слід залишити без змін.

Відповідно до ч.1 та ч.13 ст.141 ЦПК України судові витрати, понесені по оплаті судового збору при подачі апеляційної скарги слід віднести за рахунок позивачки. 

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1    – залишити без задоволення.

Рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 18 лютого 2020 року – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.
Судді: