КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

Апеляційне провадження:                                                        Доповідач - Кулікова С.В.
22-ц/824/8297/2020              
                                      
                                       П О С Т А Н О В А
 
                               І М Е Н Е М      У К Р А Ї Н И
 
м. Київ                                                                                           Справа № 369/14011/19

29 липня 2020 року Київський апеляційний суд у складі  колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:
 
головуючого судді  - Кулікової С.В.
суддів                       - Желепи О.В.
                                  - Гуля В.В.
при секретарі           - Осінчук Н.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника відповідача Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» адвоката Бондаренко Валерія Олеговича на ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20 лютого 2020 року, про забезпечення позову, постановлену під головуванням судді Пінкевич Н.С., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», Товариства з обмеженою відповідальністю «Естейт Селлінг» про визнання договору купівлі-продажу недійсним,-
в с т а н о в и в:
 
У жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», Товариства з обмеженою відповідальністю «Естейт Селлінг» про визнання договору купівлі-продажу недійсним, в якому просив визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , що укладений 31.08.2016 року між ПАТ «КБ «ПриватБанк» та ТОВ «Естейт Селлінг»; скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 07 грудня 2016 року, індексний номер: 32784895, яким було здійснено державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за АТ «КБ «ПриватБанк»; скасувати запис № 17881154 про державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за АТ «КБ «ПриватБанк» внесений до реєстру 07.12.2016 року; витребувати з чужого незаконного володіння АТ «КБ «ПриватБанк» квартиру АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_1 .
Разом із позовом, ОСОБА_1 подав до суду заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 .
Заяву про забезпечення позову обґрунтовував тим, що предметом спору є визнання недійсним правочину щодо реалізації майна - квартири. АТ КБ «ПриватБанк» набув право власності на квартиру, отримав всі необхідні документи, що підтверджують право власності на вказане майно та вніс відомості щодо себе як власника майна до реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, наслідком чого є можливість розпоряджатися майном та укладати відносно нього будь-які правочини щодо його відчуження.
У зв`язку із зазначеним існує необхідність в накладенні арешту на квартиру, що незаконно, на думку позивача, вибула з його власності, оскільки невжиття заходів забезпечення позову може призвести до утруднення у поновленні оспорюваних прав позивача, так як майно потрібно буде витребовувати у третіх осіб, які можуть мати статус добросовісного набувача.
Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20 лютого 2020 року заяву про забезпечення позову задоволено.
В якості забезпечення позову накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 .
Не погоджуючись з такою ухвалою суду, представник АТ КБ «ПриватБанк» адвокат Бондаренко В.О. подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати ухвалу Києво-Святошинського районного суду міста Києва від 20 лютого 2020 року та прийняти постанову, якою відмовити у задоволенні заяви про забезпечення позову.
Апеляційну скаргу обґрунтовував тим, що ухвала суду постановлена з порушенням норм процесуального права. Зазначав, що накладення арешту на майно фактично є обмеженням права власності (в частині права розпорядження майном), яке закріплене Конституцією України, а відтак посилання суду на те, що накладення арешту по суті не призведе до обмеження прав є абсурдним.
Посилався на те, що під час вирішення питання про обмеження конституційного права, суд зобов`язаний ретельно перевірити всі обставини, на які посилається заявник, та врахувати не лише інтереси самого заявника, а й інтереси особи, право якої обмежується.
Звертав увагу суду апеляційної інстанції на те, що рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 05.10.2017 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 25.02.2019 року вже було відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 та ОСОБА_1 до ТОВ «Естейт Селлінг» та АТ КБ «ПриватБанк» про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири від 31.08.2016 року. Відтак, подання ОСОБА_1 нового позову з ідентичними позовними вимогами та заяви про забезпечення цього позову є зловживанням процесуальними правами. Натомість, суд першої інстанції, постановляючи ухвалу про забезпечення позову, фактично сприяв такому зловживанню та допустив порушення прав АТ КБ «ПриватБанк».
Представник позивача ОСОБА_1 адвокат Коротя Роман Олександрович подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20 лютого 2020 року - без змін, посилаючись на те, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції щодо необхідності у забезпеченні позову.
В судовому засіданні представник АТ КБ «ПриватБанк» - Штронда А.М. підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити.
Представник ОСОБА_1 адвокат Коротя Р.О. проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив залишити її без задоволення. Пояснив, що реєстраційні дії, які зараз оскаржуються позивачем не було предметом розгляду іншої справи, на яку посилається представник Банку.
Інші учасники справи в судове засідання не з'явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належно, про причини неявки суду не повідомили, тому колегія суддів вважає можливим проводи розгляд справи за їх відсутності.
Заслухавши доповідь судді Кулікової С.В., пояснення учасників справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.
За правилами статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжиття передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Згідно із статтею 150 ЦПК України позов забезпечується, зокрема, шляхом накладення арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.
 Забезпечення позову спрямоване насамперед проти несумлінних дій відповідача, який за час розгляду справи може приховати майно, продати, знищити чи знецінити його.
Таким чином у вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.
Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення суду, що невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання судового рішення через, зокрема, зникнення, зменшення за кількістю або погіршення за якістю майна (грошових коштів) тощо на момент виконання рішення.
Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до АТ КБ «ПриватБанк», ТОВ «Естейт Селлінг», в якому просив визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , що укладений 31.08.2016 року між ПАТ «КБ «ПриватБанк» та ТОВ «Естейт Селлінг»; скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 07 грудня 2016 року, індексний номер: 32784895, яким було здійснено державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за АТ «КБ «ПриватБанк»; скасувати запис № 17881154 про державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за АТ «КБ «ПриватБанк» внесений до реєстру 07.12.2016 року; витребувати з чужого незаконного володіння АТ «КБ «ПриватБанк» квартиру АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_1 .
Як на підставу своїх позовних вимог посилався на те, що договір купівлі-продажу, рішення про реєстрацію права власності є незаконними, оскільки суперечать вимогам Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», Закону України «Про іпотеку» та Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяження».
Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, квартира АДРЕСА_1 належить на праві приватної власності Публічному акціонерному товариству Комерційний банк «ПриватБанк».
Обґрунтовуючи заяву про забезпечення позову, позивач зазначив, що оскільки в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за Банком зареєстровано право власності на спірну квартиру, тому в нього є всі можливості для розпорядження та вчинення дій щодо відчуження (перепродажу) даного об`єкта нерухомості на користь третіх осіб, чим може нівелюватися функція судового рішення як механізму дійсного поновлення порушених прав та інтересів. 
Суд першої інстанції, задовольняючи заяву позивача, вірно виходив із того, що єдиною підставою для забезпечення позову відповідно до частини 2 статті 149 ЦПК України є наявність обставин, що можуть істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або забезпечити ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду, а також з огляду на те, що невжиття заходів по забезпеченню позову може зробити неможливим або утруднити виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог позивача.
Заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті, та враховуючи можливий негативний вплив і наслідки на відновлення порушеного права позивача в разі встановлення неправомірних дій відповідача, суд дійшов до правильного висновку про забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 .
Колегія суддів погоджується з висновком суду про те, що надано достатньо доказів того, що захист прав, свобод та інтересів позивача у зазначеній справі є неможливим без вжиття заходів забезпечення позову.
Указане відповідає роз`ясненням, наданим судам у пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», відповідно до якого, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовними вимогами. При встановленні зазначеної відповідності слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.
У даному ж випадку вжиті заходи забезпечення позову є дієвою та оптимальною процесуальною дією, яка не дозволить АТ КБ «ПриватБанк» на час вирішення спору розпорядитися спірним майном, а також допоможе зберегти у незмінному стані як сам об`єкт спірної нерухомості так і коло осіб, що можуть претендувати на нього.
Доводи апеляційної скарги про те, що накладення арешту на майно фактично є обмеженням права власності (в частині права розпорядження майном), яке закріплене Конституцією України, колегія суддів відхиляє, оскільки забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Таким чином, саме у зв`язку із наявністю підстав вважати, що АТ КБ «ПриватБанк» має можливості відчужити квартиру, судом і задоволено заяву про забезпечення позову.
Посилання в апеляційній скарзі на те, що рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 05.10.2017 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 25.02.2019 року вже було відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 та ОСОБА_1 до ТОВ «Естейт Селлінг» та АТ КБ «ПриватБанк» про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири від 31.08.2016 року, а відтак, подання ОСОБА_1 нового позову з ідентичними позовними вимогами та заяви про забезпечення цього позову є зловживанням процесуальними правами, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки застосування у справі заходів забезпечення позову є виправданим, якщо з обставин справи встановлено об`єктивну можливість вчинення відповідачем дій, які можуть утруднити чи унеможливити виконання рішення суду в разі задоволенні позову.
За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, ухвала про задоволення заяви про забезпечення позову у даній справі постановлена відповідно до вимог матеріального та процесуального законодавства і підстав для її скасування не вбачається.
Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -
 
п о с т а н о в и в:
 
Апеляційну скаргу представника відповідача Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» адвоката Бондаренко Валерія Олеговича залишити без задоволення.
Ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20 лютого 2020 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку   до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини постанови, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту постанови.
         Повний текст постанови складено 31 липня 2019 року.
            
           Головуючий:                                            Судді: