ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5974/20 Справа № 183/7386/19 	  	Суддя у 1-й інстанції - Городецький Д. І. Суддя у 2-й інстанції - Куценко Т. Р.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 липня 2020 року                Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:
головуючого – Куценко Т.Р., 
суддів: Ткаченко І.Ю., Макарова М.О.,
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу 
       Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», 
на заочне рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05 березня 2020 року у справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк “Приватбанк” до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, - 

ВСТАНОВИЛА: 

АТ КБ «Приватбанк» у листопаді 2019 року звернулося до суду з позовом до  ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, в якому просить стягнути з відповідача виниклу заборгованість за кредитним договором /а.с. 2-6/.
В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 19 лютого 2018 року між сторонами було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого банк надав відповідачу кредит у вигляді встановленого ліміту на платіжну картку з визначенням розміру процентної ставки та строків виконання зобов`язання за даним договором. Позивач свої зобов`язання за кредитним договором виконав, видавши позичальнику кредитну картку з відповідним лімітом. Позичальник свої обов`язки системно не виконував, у зв`язку з чим станом на 14 липня 2019 року утворилася заборгованість. Посилаючись на порушення умов кредитного договору, у зв`язку з чим виникла необхідність захисту свого порушеного права позивач звернувся до суду з зазначеними вимогами та враховуючи наведені обставини наполягає на їх задоволені.
Заочним рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05 березня 2020 року в задоволені заявлених позовних вимог відмовлено /а.с. 49-54/.
Не погоджуючись з вказаним рішенням позивач, подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права /а.с. 59-63/.
Правом надання відзиву на апеляційну скаргу відповідач не скористався.
Частиною 3 статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Суд апеляційної інстанції розглядає апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на заочне рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05 березня 2020 року в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними в ній матеріалами на підставі пункту 1 частини 4 статті 274 ЦПК України.
       Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, з наступних підстав. 
       Звертаючись з позовними вимогами АТ КБ “Приватбанк” посилалось на те, що 19 лютого 2018 року між сторонами було укладено кредитний договір б/н, на підставі особистої Анкети-заяви про приєднання до Умов і правил надання банківських послуг ОСОБА_1 , згідно з умовами якого, він отримав від позивача кредитну картку із встановленим лімітом кредитних коштів зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. 
       Даний Кредитний договір б/н від 19 лютого 2018 року складається з самої анкети-заяви, підписаної позичальником і Умов та правил надання банківських послуг. 
       Разом з цим, в матеріалах справи відсутня «анкета-заява про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг Приватбанку» підписана Клименком А.А. на яку посилається банк в своєму позові, також відсутні будь-які інші документи, на яких міститься підпис позичальника та які підтверджують наявність у ОСОБА_1 кредитних зобов`язань перед банком.
       На підтвердження виникнення кредитних правовідносин між банком та  ОСОБА_1  позивачем надано розрахунок заборгованості (а.с. 7-8), витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт “Універсальна” (а.с. 9) та витяг з Умов та правил надання банківських послуг (а.с. 10-26).
Також, позивачем до апеляційної скарги було надано виписку по рахунку ОСОБА_1 (а.с. 64-68).
Однак, вищевказані докази колегією суддів не беруться до уваги, оскільки, жодний з цих доказів не підтверджує факту виникнення у ОСОБА_1 кредитних зобов`язань перед банком.
Наданий банком витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт “Універсальна” (а.с. 9), в якому зазначено умови обслуговування карток “Універсальна, 30 днів пільгового періоду”, “Універсальна, 55 днів пільгового періоду”, “Універсальна Contract” та “Універсальна Gold”, колегія суддів не може прийняти до уваги, оскільки матеріали справи не містять відомостей щодо наявності у ОСОБА_1 кредитних зобов`язань перед банком та конкретного виду отриманої позичальником кредитної картки, а також, не містить будь-якої інформації відносно особи позичальника та дати укладання кредитного договору між сторонами.
Наданий витяг з Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку (а.с. 10-26) не містить будь-якої інформації відносно особи позичальника та дати укладання кредитного договору між сторонами. 
Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що надані витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт “Універсальна” (а.с. 9) та витяг з Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку (а.с. 10-26) не підтвержують факту укладання кредитного договору банку з  ОСОБА_1 . 
Крім того, дані витяги не містить підпису позичальника, що унеможливлює суд встановити про ознайомлення відповідача зі змістом даних умов та тарифів. 
Враховуючи, що банком не було надано доказів на підтвердження укладання кредитного договору з  ОСОБА_1  та отримання ним суми кредиту, колегія суддів не може прийняти до уваги наданий позивачем розрахунок заборгованості (а.с. 7-8). Крім того, розрахунок заборгованості неможливо вважати доказом надання відповідачу кредитних коштів, оскільки розрахунок сум заборгованості за кредитом, відсотків, штрафів не є підтвердженням руху коштів на картковому рахунку.
Також, колегія суддів не може прийняти до уваги надану банком виписку з рахунку ОСОБА_1 (а.с. 64-68), оскільки в даній виписці відсутня особиста інформація позичальника, для встановлення особи позичальника, окрім ім`я та прізвища та не зазначено, що дана виписка надана відносно укладеного кредитного договору від 19 лютого 2018 року, а також відсутні докази того, що наведені у виписці номери кредитних карток видавалися позичальнику. Крім того, з наданої виписки також вбачається, що кредитний ліміт складає 0,00 грн.
Крім того, колегія суддів хоче зауважити, що АТ КБ “Приватбанк” до апеляційної скарги подано докази, які не подавалися на підтвердження позовних вимог до суду першої інстанції, а саме: виписка по рахунку (а.с. 64-68) і заявником не надано доказів неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно залежали від нього.
Враховуючи дані обставини суд позбавлений можливості встановити факт укладання між сторонами кредитного договору та виникнення заборгованості відповідача перед позивачем за його неналежне виконання.
Будь-яких інших доказів на підтвердження кредитних зобов`язань відповідача перед банком суду надано не було.
За змістом ст.ст. 12 та 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Статтею 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Статтями 77 - 80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Виходячи з викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що АТ КБ «Приватбанк» не доведено факту отримання відповідачем  ОСОБА_1 , за кредитним договором б/н від 19 лютого 2018 року, кредитних коштів у розмірі 23 000 грн., який зазначений у позові. Докази, що відповідають вимогам ст.ст. 76-80 ЦПК України, суду не надані.
З огляду на викладене, колегія судів приходить до висновку, що надані банком докази не підтверджують надання відповідачу кредиту, оскільки матеріали справи не містять будь-яких документів підписаних позичальником щодо отримання кредитних коштів.
Відмовляючи у задоволені позовних вимог суд першої інстанції виходив з недоведеності заявлених банком вимог.
Звертаючись з апеляційною скаргою банком не було надано будь-якого доказу на підтвердження виникнення між сторонами кредитних зобов`язань, оскільки доводи скарги не можуть усунути виниклі розбіжності щодо визначення суми наданого кредиту та виниклої заборгованості.
За загальними положеннями ЦПК України на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.
Проте, суду не надано будь-яких належних доказів на підтвердження заявлених позовних вимог.
Також слід зазначити, що згідно зі статтею 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. 
Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Основного Закону України.
Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.
Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.
Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі – Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі – ЄСПЛ) як джерело права.
Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства – суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і докази не збирає.
Таким чином, з огляду на викладене, колегія суддів вважає, що вирішуючи спір між сторонами, суд першої інстанції в достатньому повному об`ємі з`ясував права та обов`язки учасників спору, обставини справи, перевірив доводи сторін та давши їм належну правову оцінку, постановив рішення, яке відповідає вимогам закону та зібраним доказам по справі.
За таких обставин, підстав для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення про задоволення позову, як про це просить позивач, не встановлено.
Згідно з ч.1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Судові витрати понесені у зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення.
керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» – залишити без задоволення.
Заочне рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05 березня 2020 року – залишити без змін.        
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий:                                                        Т.Р. Куценко 
Судді:                                                                І.Ю. Ткаченко         
                                                                       М.О. Макаров