Постанова 
Іменем України
 
01 липня 2020 року
м. Київ
 
справа № 505/2803/15-ц
провадження № 61-21639св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
 
головуючого - Ступак О. В.,
суддів: Гулейкова І. Ю., Олійник А. С., Усика Г. І. (суддя-доповідач), 
Яремка В. В.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 , 
відповідач - ОСОБА_2 ,
 
розглянув касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Котовського міськрайонного суду Одеської області від 14 червня 2016 року у складі судді Фабіжевського С. А. та постанову Апеляційного суду Одеської області від 15 лютого 2018 року у складі колегії суддів: Драгомерецького М. М., Черевка П. М., Громіка Р. Д., 
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст заявлених вимог 
 
У липні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до 
ОСОБА_2 про поділ земельної ділянки, визначення порядку користування земельною ділянкою, зобов`язання вчинити дії.
 
На обгрунтування позовних вимог зазначала, що вона є власником 57/100 частин житлового будинку з господарськими спорудами та будівлями, розташованих по АДРЕСА_1 . Власником інших 43/100 частин зазначеного нерухомого майна є відповідач. 
 
Посилаючись на те, що між нею та відповідачем існує спір про порядок користування земельною ділянкою відповідно до належних їм часток, з урахуванням уточнень, просила визначити відповідно до висновку судової земельно-технічної експертизи від 20 грудня 2014 року № 34-2015 порядок користування співвласниками ОСОБА_1 та ОСОБА_2 земельною ділянкою під городом та під житловим будинком, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , зокрема: 
-       земельною ділянкою під городом співвласника ОСОБА_1 : від відмітки 8,33м по існуючій внутрішньо дворовій огорожі № 5 на відстані 10,62м; поворот направо на відстань 0,72м по стіні сараю літ «В»; поворот наліво по стіні сараю літ «В» на відстань 3,34м; поворот наліво по існуючій внутрішньодворовій огорожі № 10 до межі з домоволодінням по АДРЕСА_3 ; поворот наліво на відстань 10,0м по існуючій межі з домоволодінням по АДРЕСА_3 ; поворот наліво на відстань 10,75м по існуючій огорожі №5; - поворот наліво на відстань 1,90м до вихідної точки;
-       земельною ділянкою під забудовою та індивідуальним двором співвласника ОСОБА_1 : від відмітки 23,67 м по фасаду поворот наліво на існуючій внутрішньодворовій огорожі №6 по прямій, до стіни житлового будинку; по лінії розподілу між квартирами № 1 та №2 житлового будинку, далі по стіні прибудов літ «а4, а6» по межі з суміжним домоволодінням; поворот направо на відстань 6,12 м до межі з домоволодінням по АДРЕСА_7 ; поворот направо на відстань 20,76 м по межі з домоволодінням по АДРЕСА_7 ; поворот направо на відстань 9,81 м до вихідної точки; 
-       земельною ділянкою під городом співвласника ОСОБА_2 : від відмітки 8,33 м по існуючій внутрішньо дворовій огорожі №5 на відстані 10,62 м; поворот направо на відстань 0,72 м по стіні сараю літ «В»; поворот наліво по стіні сараю літ «В» на відстань 3,34 м; поворот право на відстань 7,61 м до фасадної огорожі; поворот наліво на відстань 14,35 м по існуючій фасадній огорожі №6; поворот направо на відстань 8,33 м до вихідної точки; 
-       земельною ділянкою під забудовою та індивідуальним двором співвласника ОСОБА_2 : від відмітки 23,67 м по фасаду поворот наліво на існуючій внутрішньо дворовій огорожі №6 по прямій, до стіни житлового будинку; по лінії розподілу між квартирами №1 та №2 житлового будинку, далі по стіні прибудов літ «а5, а7»; поворот направо на відстань 5,97м до вихідної точки 23,67 м. 
 
Встановити, що фактично станом на дату обстеження склався наступний порядок користування сторонами земельною ділянкою: у користуванні 
 ОСОБА_1 (частка якої становить 57/100) фактично знаходиться земельна ділянка площею 380 кв. м (під забудовою - 151 кв. м, під городом - 108,0 кв. м, під двором - 57,0 кв. м, під двором загального користування - 64,0 кв. м); у користуванні ОСОБА_2 (частка якої становить 43/100) знаходиться земельна ділянка площею 287 кв. м (під забудовою - 99,0 кв. м, під городом - 117,0 кв. м, під двором - 7,0 кв. м, під двором загального користування - 
64,0 кв. м). Двір загальною площею 128 кв. м залишити у загальному користуванні співвласників; зобов`язати ОСОБА_2 не чинити їй перешкоди у користуванні загальним проходом до її частини будинку зі сторони пров. Спортивного, шляхом знесення самовільно побудованої відповідачем літної кухні, прибудов до будинку а-5 та а-7 та паркану, посилаючись на те, що вони побудовані самочинно та без її дозволу як співвласника, з порушенням норм пожежної безпеки та заважають їй у користуванні належною їй частиною будинку.
 
Короткий зміст судових рішень попередніх інстанцій 
 
Рішенням Котовського міськрайонного суду Одеської області від 14 червня 
2016 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. 
 
Визначено відповідно до висновку судової земельно-технічної експертизи 
від 20 грудня 2014 року № 34-2015 порядок користування земельною ділянкою під городом та під житловим будинком, які знаходяться за адресою: 
АДРЕСА_1 , між співвласниками: ОСОБА_1 (57/100 частини) та ОСОБА_2 (43/100 частини), зокрема:
 
Земельною ділянкою під городом співвласника ОСОБА_1 :
-        від відмітки 8,33 м по існуючій внутрішньо дворовій огорожі № 5 на відстані 10,62 м;
-        поворот направо на відстань 0,72 м по стіні сараю літ «В»; 
-       поворот наліво по стіні сараю літ «В» на відстань 3,34 м; 
-       поворот наліво по існуючій внутрішньодворовій огорожі № 10 до межі з домоволодінням по АДРЕСА_3 ; 
-       поворот наліво на відстань 10,0 м по існуючій межі з домоволодінням по АДРЕСА_3 ; 
-       поворот наліво на відстань 10,75 м по існуючій огорожі № 5; 
-       поворот наліво на відстань 1,90 м до вихідної точки.
 
Земельною ділянкою під забудовою та індивідуальним двором співвласника ОСОБА_1 : 
-       від відмітки 23,67 м по фасаду поворот наліво на існуючій внутрішньодворовій огорожі № 6 по прямій, до стіни житлового будинку; 
-       по лінії розподілу між квартирами № 1 та № 2 житлового будинку, далі по стіні прибудов літ «а-4, а-6» по межі з суміжним домоволодінням; 
-       поворот направо на відстань 6,12 м до межі з домоволодінням по АДРЕСА_7 ; 
-       поворот направо на відстань 20,76 м по межі з домоволодінням по АДРЕСА_7 ; 
-       поворот направо на відстань 9,81 м до вихідної точки.
 
Земельною ділянкою під городом співвласника ОСОБА_2 : 
-       від відмітки 8,33 м по існуючій внутрішньо дворовій огорожі № 5 на відстані 10,62 м; 
-       поворот направо на відстань 0,72 м по стіні сараю літ «В»; 
-       поворот наліво по стіні сараю літ «В» на відстань 3,34 м; 
-       поворот право на відстань 7,61 м до фасадної огорожі; 
-       поворот наліво на відстань 14,35 м по існуючій фасадній огорожі № 6;
-       поворот направо на відстань 8,33 м до вихідної точки.
 
Земельною ділянкою під забудовою та індивідуальним двором співвласника ОСОБА_2 : 
-       від відмітки 23,67 м по фасаду поворот наліво на існуючій внутрішньо дворовій огорожі № 6 по прямій, до стіни житлового будинку; 
-       по лінії розподілу між квартирами № 1 та № 2 житлового будинку, далі по стіні прибудов літ «а-5, а-7»; 
-       поворот направо на відстань 5,97 м до вихідної точки 23,67 м.
 
Визначено наступний порядок користування земельною ділянкою:
-       у користуванні ОСОБА_1 з часткою 57/100 фактично знаходиться земельна ділянка І площею 380 кв. м (під забудовою - 151 кв. м, під городом - 108,0 кв. м, під двором - 57,0 кв. м, під двором загального користування - 64,0 кв. м); 
-       у користуванні ОСОБА_2 з часткою 43/100 знаходиться земельна ділянка II площею 287 кв. м (під забудовою - 99,0 кв. м, під городом - 
117,0 кв. м, під двором - 7,0 кв. м, під двором загального користування - 64,0 кв. м).
 
Двір загальною площею 128 кв. м залишено у загальному користуванні 
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
 
Зобов`язано ОСОБА_2 не чинити перешкоди ОСОБА_1 у користуванні загальним проходом зі сторони пров. Спортивного шляхом знесення самовільно побудованої кухні, перебудованої з сараю літ. «Б», прибудов до будинку літ. «а-5, а-7» та паркану.
 
Вирішено питання розподілу судових витрат. 
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що право спільної часткової власності на земельну ділянку здійснюється співвласниками за їхньою згодою, землекористувачі зобов`язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів, дотримуватися правил добросусідства, а також повинні обирати такі способи використання земельної ділянки, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей. Ураховуючи, що між сторонами виник спір щодо порядку користування спірною земельною ділянкою, а також право власника (землекористувача) земельної ділянки вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, суд на підставі положень статей 319, 358 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та статей 88, 96, 103 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) вважав обґрунтованим встановлення порядку користування ОСОБА_2 та ОСОБА_1 земельною ділянкою по АДРЕСА_1 , відповідно до висновкусудової земельно-технічної експертизи від 20 грудня 2014 року 
№ 34-2015. Установивши, що самовільно здійснені ОСОБА_2 прибудови до будинку літ. «а-5 та а-7» та перебудова сараю літ. «Б» на кухню, створюють перешкоди ОСОБА_1 у користуванні належною їй частиною земельної ділянки, суд дійшов до висновку про обгрунтованість позовних вимог про зобов`язання ОСОБА_2 знести самовільно збудовані споруди. Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд вважав безпідставними вимоги позивача про відшкодування їй витрат за пересилання поштової кореспонденції, оскільки вони не відносяться до судових витрат. 
 
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції 
 
Постановою Апеляційного суду Одеської області від 15 лютого 2018 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 залишено без задоволення, рішення Котовського міськрайонного суду Одеської області 
від 14 червня 2016 року залишено без змін. 
 
Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив з того, що суд першої інстанції повно і всебічно з`ясував обставини, що мають значення для справи, та обгрунтовано встановив порядок користування ОСОБА_2 та ОСОБА_1 спірною земельною ділянкою відповідно до висновку судової земельно-технічної експертизи від 20 грудня 2014 року 
№ 34-2015, як такого, що ураховує можливість належного користування будинком та здійснення догляду за ним, розташування господарських будівель, споруд, надає можливість проходу з вулиці на подвір`я, а також відповідає розміру часток сторін у житловому будинку, господарських будівлях та спорудах. Апеляційний суд відхилив доводи представника відповідача про проведення експертизи без урахування думки ОСОБА_2 , за відсутності переконливих та достовірних аргументів на підтвердження порушення права ОСОБА_2 на користування земельною ділянкою запропонованим експертом варіантом користування земельною ділянкою, а також вказав на відсутність заперечень відповідача в суді першої інстанції проти висновку експертизи, а також її клопотань про призначення у справі додаткової або повторної експертизи. Крім того, суд послався на те, що допитаний в апеляційному суді експерт ОСОБА_4 вказав на неможливість інших варіантів користування нерухомим майном відповідно до часток, які знаходяться у власності сторін. Установивши, що кухня перебудована з сараю літ. «Б» та прибудови до будинку «а-5 та а-7» побудовані ОСОБА_2 самовільно, та створюють перешкоди ОСОБА_1 у користуванні належною їй частиною земельної ділянки, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про зобов`язання ОСОБА_2 знести зазначені самовільно збудовані споруди. 
 
Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги
 
У квітні 2018 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга 
ОСОБА_2 , в якій вона просила скасувати рішення Котовського міськрайонного суду Одеської області від 14 червня 2017 року та постанову Апеляційного суду Одеської області від 15 лютого 2018 року, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції необгрунтовано вказав, що вона була належним чином повідомлена про місце, дату та час судового засідання, оскільки їй взагалі не було відомо про заявлений до неї позов, вона не була повідомлена про місце, дату та час розгляду справи, а про ухвалене судом першої інстанції рішення їй стало відомо в травні 2017 року. Таким чином, фактично суд розглянув справу заочно, проте рішення ухвалив у загальному порядку, а не у порядку, визначеному статтею 224 ЦПК України, що позбавило її можливості скористатися передбаченим статтею 228 ЦПК України правом подати заяву про перегляд заочного рішення. Суд апеляційної інстанції на зазначені доводи уваги не звернув, не надав їм належної правової оцінки та необґрунтовано відмовив у задоволенні її клопотання про призначення у справі повторної судової земельно-технічної експертизи, оскільки не урахував, що вона була позбавлена можливості заявити таке клопотання у суді першої інстанції. Визначаючи порядок користування спірною земельною ділянкою між співвласниками, суд першої інстанції необґрунтовано взяв до уваги висновок судової земельно-технічної експертизи від 20 грудня 2014 року № 34-2015, оскільки він не відповідає фактичним обставинам та технічній документації, зокрема при його складанні не ураховано, що фактична площа спірної земельної ділянки складає 667 кв. м, а не 795 кв. м (380 кв. м у користуванні ОСОБА_1 + 287 кв. м у користуванні ОСОБА_2 + 128 кв. м двір) як вказано у висновку, не ураховано також наявність з боку частини домоволодіння 
ОСОБА_1 двох виходів на 
пров. Спортивний та одного виходу на вул. Соборну , а тому у ОСОБА_1 відсутня об`єктивна потреба користуватися тією частиною загального двору, якою вона фактично користується після узгодження з позивачем. Запропонований експертом порядок користування спірною земельною ділянкою вважала необ`єктивним, зробленим на хибних вимірюваннях, таким, що не враховує її інтереси, як співвласниці, не усуває причин конфлікту між сторонами та очевидно надає перевагу позивачу. Крім того, насправді не існує літньої кухні, нею лише був реконструйований сарай «Б», а тому вважала необґрунтованими висновки судів про його самочинне будівництво та необхідність знесення цієї будівлі. Суди попередніх інстанцій не надали оцінки власноруч написаному ОСОБА_1 гарантійному листу 
від 14 січня 2010 року про те, що вона не заперечує проти влаштування примикання до стіни сараю та оформлення документів на споруди «а-5, а-7», вигрібну яму, що має істотне значення для вирішення справи. 
 
Рух справи в суді касаційної інстанції 
 
Відповідно до статті 388 ЦПК України, який набрав чинності з 15 грудня 
2017 року, судом касаційної інстанції є Верховний Суд.
 
Ухвалою Верховного Суду від 02 травня 2018 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано справу з суду першої інстанції.  
 
Ухвалою Верховного Суду від 09 червня 2020 року справу призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у ній матеріалами.
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України, в редакції чинній на час подання касаційної скарги, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України, в редакції чинній на час подання касаційної скарги, під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Вивчивши матеріали цивільної справи, доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами попередніх інстанцій
 
ОСОБА_1 є власником 57/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 , відповідач ОСОБА_2 є власником 43/100 частини цього житлового будинку.
 
Згідно з повідомленням Департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції в Одеській області від 28 січня 2015 року № 01/11-744, 
проведеною перевіркою з виїздом на місце встановлено, що забудовником 
ОСОБА_2 самовільно виконано роботи з реконструкції житлового будинку, чим порушено частину першу статті 34 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності». За результатами перевірки на ОСОБА_2 складено протокол про адміністративне правопорушення 
від 21 листопада 2014 року та видано припис про усунення порушення вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил у термін до 21 січня 2015 року.
 
У протоколі про адміністративне правопорушення від 21 листопада 2014 року зафіксовано, що ОСОБА_2 на прибудинковій території виконано будівельні роботи з реконструкції житлового будинку, шляхом будівництва прибудови до житлового будинку розміром 7,47х3,98 м та реконструкцію літньої кухні шляхом заміни несучих конструкцій із збільшенням розмірів 4,02х4,1 м, за відсутності дозволу на виконання зазначених будівельних робіт.
 
Відповідно до висновку судової земельно-технічної експертизи від 20 грудня 2014 року № 34-2015, виконаної судовим експертом ОСОБА_4 , ідеально у користуванні сторін повинні перебувати земельні ділянки площею:
- співвласник ОСОБА_1 : 667 х 57/100 = 380 кв. м.
- співвласник ОСОБА_2 : 667х 43/100 = 287 кв. м.
 
Фактично станом на дату обстеження склався порядок користування земельною ділянкою, відповідно до якого:
- у користуванні ОСОБА_1 з часткою 57/100 фактично знаходиться земельна ділянка І площею 380 кв. м (під забудовою - 151 кв. м, під городом - 108,0 кв. м, під двором - 57,0 кв. м, під двором загального користування - 64,0 кв. м).
- у користуванні ОСОБА_2 з часткою 43/100 знаходиться земельна ділянка II площею 287 кв. м (під забудовою - 99,0 кв. м, під городом - 117,0 кв. м, під двором - 7,0 кв. м, під двором загального користування - 64,0 кв. м).
Двір загальною площею 128 кв. м знаходиться у загальному користуванні співвласників.
 
Межа розподілу частини земельної ділянки під городом співвласника 
ОСОБА_1 описується наступним чином: від відмітки 8,33 м по існуючій внутрішньо дворовій огорожі № 5 на відстані 10,62 м; поворот направо на відстань 0,72 м по стіні сараю літ «В»; поворот наліво по стіні сараю літ «В» на відстань 3,34 м; поворот наліво по існуючій внутрішньодворовій огорожі № 10 до межі з домоволодінням по АДРЕСА_3 ; поворот наліво на відстань 
10,0 м по існуючій межі з домоволодінням по АДРЕСА_3 ; поворот наліво на відстань 10,75 м по існуючій огорожі №5; поворот наліво на відстань 1,90 м до вихідної точки.
 
Межа розподілу частини земельної ділянки під забудовою та індивідуальним двором співвласника ОСОБА_1 описується наступним чином: від відмітки 23,67 м по фасаду поворот наліво на існуючій внутрішньо дворовій огорожі №6 по прямій, до стіни житлового будинку; по лінії розподілу між квартирами №1 та № 2 житлового будинку, далі по стіні прибудов літ «а-4, а-6» по межі з суміжним домоволодінням; поворот направо на відстань 6,12 м до межі з домоволодінням по АДРЕСА_7 ; поворот направо на відстань 20,76 м по межі з домоволодінням по АДРЕСА_7 ; поворот направо на відстань 9,81 м до вихідної точки.
 
Межа розподілу частини земельної ділянки під городом співвласника ОСОБА_2 описується наступним чином: від відмітки 8,33 м по існуючій внутрішньо дворовій огорожі №5 на відстані 10,62 м; поворот направо на відстань 0,72 м по стіні сараю літ «В»; поворот наліво по стіні сараю літ «В» на відстань 3,34 м; поворот право на відстань 7,61 м до фасадної огорожі; поворот наліво на відстань 14,35 м по існуючій фасадній огорожі № 6; поворот направо на відстань 8,33 м до вихідної точки.
 
Межа розподілу частини земельної ділянки під забудовою та індивідуальним двором співвласника ОСОБА_2 описується наступним чином: від відмітки 23,67 м по фасаду поворот наліво на існуючій внутрішньо дворовій огорожі №6 по прямій, до стіни житлового будинку; по лінії розподілу між квартирами № 1 та № 2 житлового будинку, далі по стіні прибудов літ «а-5 , а-7 » ; поворот направо на відстань 5,97 м до вихідної точки 23,67 м. 
 
Ураховуючи щільність забудови, взаєморозташування житлового будинку з прибудовами, господарських будівель та споруд на земельній ділянці по АДРЕСА_1 , можливий єдиний запропонований експертом варіант користування земельною ділянкою.
 
Протягом 2000-2015 років на земельній ділянці по АДРЕСА_1 співвласником ОСОБА_2 збудовано прибудови літ «а-5, а-7» та реконструйовано сарай літ «Б» із заміною стін. При реконструкції сараю літ «Б» збільшено лінійні розміри, а саме: замість 3,80 м х 3,80 м збудовано сарай лінійними розмірами 4,11 м х 4,12 м. Відповідно до пункту 3.2. Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Держбуду України від 24 травня 2001 року № 127, зі змінами та доповненнями станом на 08 січня 2013 року,сарай літ «Б» є самочинно збудованим. 
 
При проведенні технічної інвентаризації 10 листопада 2009 року виявлено самовільно збудовані прибудову до будинку літ «а5-» та прибудову літ «а-7», які знаходяться у користуванні ОСОБА_2 .
 
Самочинно збудовані будівлі - сарай літ «Б», прибудови літ «а-5» та літ «а-7» відповідають протипожежним вимогам. Протипожежна безпека приміщень забезпечується застосуванням несучих та огороджуючих конструкцій з регламентованою межею вогнестійкості і розповсюдження вогню та дотриманням вимог ДБН В. 1.1-7-2002 «Пожежна безпека об`єктів будівництва».
 
Об`ємно-планувальні та конструктивні рішення по досліджуваним будівлям задовольняють вимогам розділу 4 «Пожежна безпека» ДБН В.2.2-9-99 у відношенні шляхів евакуації, вимог до елементів будівель у відношенні пожежної безпеки , поверховості та вогнестійкості будівельних конструкцій.
 
Відповідно до Додатку 3.1, примітка 7 ДБН 360-92** «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень» мінімальні протипожежні розриви між житловими будинками і господарськими будівлями у межах однієї присадибної ділянки не нормуються.
 
Позиція Верховного Суду та нормативно-правове обгрунтування
 
Поняття спільної часткової власності визначено у частині першій статті 356 ЦК України, як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. 
 
Згідно з частинами першою, третьою та четвертою статті 88 ЗК України володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, здійснюється за згодою всіх співвласників згідно з договором, а у разі недосягнення згоди - у судовому порядку. Учасник спільної часткової власності має право вимагати виділення належної йому частки із складу земельної ділянки як окремо, так і разом з іншими учасниками, які вимагають виділення. Учасник спільної часткової власності на земельну ділянку має право на отримання в його володіння, користування частини спільної земельної ділянки, що відповідає розміру належної йому частки.
 
Оскільки володіння та порядок користування земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, в тому числі тією, на якій розташовані належні співвласникам жилий будинок, господарські будівлі та споруди, визначається насамперед їхньою угодою залежно від розміру їхніх часток у спільній власності на будинок, то при застосуванні статті 88 ЗК України при вирішенні спорів як між ними самими, так і за участю осіб, котрі пізніше придбали відповідну частку в спільній власності на землю або жилий будинок, слід брати до уваги цю угоду. Це правило стосується тих випадків, коли житловий будинок поділено в натурі.
 
За правилом частини другої статті 120 ЗК України якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.
 
Частина четверта статті 120 ЗК України передбачає, що при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі та споруди.
 
Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. Відповідно до вказаних норм визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду, та передбачає механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.
 
Відповідно до частини першої статті 318 ЦК України кожен власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Однак право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. 
 
Зазначені положення щодо користування власністю застосовуються і до майнових прав на майно (зокрема, права користування земельною ділянкою).
 
Відтак право користування земельною ділянкою визначається відповідно до часток кожного з власників нерухомого майна, яке знаходиться на цій земельній ділянці, якщо інше не було встановлено домовленістю між ними. Однак, у будь якому випадку наявне в однієї особи право не може порушувати права іншої особи (частина п`ята статті 319 ЦК України).
 
Отже, при вирішенні спору, визначаючи варіанти користування земельною ділянкою, суд повинен виходити з розміру часток кожного зі співвласників на нерухоме майно, наявності порядку користування земельною ділянкою, погодженого власниками або визначеного на підставі відповідного договору, оформленого у встановленому законом порядку. Якщо суд установить, що співвласники визначили порядок користування та розпорядження земельною ділянкою, для зміни якого підстав немає, він ухвалює рішення про встановлення саме такого порядку. Якщо ж погодженого або встановленого порядку користування земельною ділянкою немає, то суд установлює порядок користування земельною ділянкою з дотриманням часток кожного співвласника у нерухомому майні та забезпеченням вільного користування кожним зі співвласників належним йому майном.
 
Зазначене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі № 6-841цс16.
 
Дослідивши надані сторонами докази в їх сукупності, правильно встановивши обставини справи та проаналізувавши висновок судової земельно-технічної експертизи від 20 грудня 2014 року № 34-2015, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, обгрунтовано виходив з того, що єдиним та справедливим варіантом поділу земельної ділянки у зв`язку з щільністю забудови, взаєморозташування житлового будинку з прибудовами, господарських будівель та споруд на земельній ділянці, та визначення порядку її користування є запропонований експертом варіант, оскільки він відповідає часткам співвласників (57/100 у ОСОБА_1 та 43/100 у ОСОБА_2 ) у житловому будинку та встановленому фактичному порядку користування земельною ділянкою.  
 
Доводи касаційної скарги про те, що суди попередніх інстанцій, визначаючи порядок користування співвласниками спірною земельною ділянкою, необґрунтовано взяли до уваги висновок судової земельно-технічної експертизи від 20 грудня 2014 року № 34-2015, який не відповідає фактичним обставинам та технічній документації, є необгрунтованими, оскільки не відповідають змісту висновку судового експерта ОСОБА_4 , яка провела судову земельно-технічну експертизу, виходячи саме з фактичної площі земельної ділянки - 
667 кв. м, до якої входить загальна площа двору - 128 кв. м, а не 795 кв. м, як вказує відповідач, та фактичного порядку користування співвласниками спірною земельною ділянкою. 
 
Твердження заявника про те, що апеляційний суд безпідставно відмовив у задоволенні її клопотання про проведення повторної судової земельно-технічної експертизи є неспроможними, оскільки апеляційний суд здійснив розгляд зазначеного клопотання відповідно до положень чинного законодавства та виходив з того, що запропонований експертом варіант поділу спірної земельної ділянки є єдино можливим, експертиза проведена на підставі належно встановленого фактичного порядку користування спірною земельною ділянкою та відповідно до Закону України «Про судову експертизу», Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої наказом Міністерства Юстиції України від 08 жовтня 1998 року 
№ 53/5, з відповідними змінами, та Інструкції щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України 
від 18 червня 2007 року № 55.
 
У судовому засіданні експерт ОСОБА_4 була попереджена про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок та за відмову без поважних причин від виконання покладених на неї обов`язків. Надані нею відповіді на уточнюючі питання щодо складеного нею висновку судової земельно-технічної експертизи від 20 грудня 2014 року № 34-2015 не потребували додаткового дослідження чи перевірки, а отже суд апеляційної інстанції обгрунтовано відмовив у призначенні повторної експертизи. 
 
Посилання ОСОБА_2 на те, що суд першої інстанції в порушення норм процесуального права здійснив розгляд справи у загальному, а не заочному порядку за відсутності її належного повідомлення про розгляд справи, не можуть бути підставою для обов`язкового скасування оскаржуваних судових рішень, оскільки в суді апеляційної інстанції заявник мала можливість надавати пояснення та докази на підтвердження своїх заперечень на позов ОСОБА_1 , заявляла клопотання, в тому числі про призначення у справі повторної експертизи, які були предметом перевірки та оцінки суду. Переконливих аргументів, які б свідчили про те, що допущені судом першої інстанції процесуальні порушення вплинули на повноту з`ясування судами обставин справи та на законність і обгрунтованість оскаржуваних судових рішень в частині поділу спірної земельної ділянки та визначення порядку її користування, заявник не надала.
 
Щодо вимог ОСОБА_1 про знесення самочинного будівництва 
 
Згідно з частиною першою статті 3 ЦПК України 2004 року кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
 
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
 
З урахуванням цих норм, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення вимог або відмову в їх задоволенні.
 
Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.
 
Статтею 13 Конституції України визначено, що власність зобов`язує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству. Аналогічні за змістом положення закріплено у статті 319 ЦК України.
 
Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав, але здійснюючи свої права, власник зобов`язаний не порушувати права, свободи, гідність та охоронювані законом інтереси громадян, суспільства, не завдавати шкоди навколишньому середовищу, не погіршувати природну якість землі, води, інших об`єктів природи. Під час здійснення своїх прав і виконання обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.
 
Відповідно до частини другої статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.
 
Згідно з статтею 391 ЦК України власник майна має право звернутися до суду з вимогою про захист права власності вимагаючи усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
 
Позивачем негаторного позову може бути власник або титульний володілець, у якого знаходиться річ і щодо якої відповідач створює перешкоди у здійсненні користування або розпорядження цим майном.
 
Обгрунтовуючи позовні вимоги про усунення перешкод у користуванні належними їй на праві власності житловим будинком з господарськими спорудами та земельною ділянкою за адресою: 
АДРЕСА_1 , шляхом знесення самовільно побудованої літньої кухні літ «Б», прибудов до будинку літ «а-5 та а-7» та паркану, ОСОБА_1 посилалася на те, що зазначені об`єкти самочинного будівництва побудовані ОСОБА_2 без її згоди, як другого з співвласників домоволодіння, без дозвільної документації та з порушенням вимог протипожежної безпеки, що позбавляє її можливості на користуватися її частиною домоволодіння, оскільки відбулось загородження загального проходу з пров. Спортивного.
 
Житловий будинок, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документу, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил(частина перша статті 376 ЦК України).
 
Частинами другою та четвертою статті 376 ЦК України передбачено, що особа, яка здійснила самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває право власності на нього. Якщо власник земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила самочинне будівництво на його земельній ділянці, або це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила самочинне будівництво, або за її рахунок.
 
Знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли судом буде встановлено порушення права власності інших осіб, і використано усі передбачені законодавством України заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності.
 
Перевіряючи правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права в межах доводів касаційної скарги ОСОБА_2 , Верховний Суд виходить з того, що відповідно до статей 376, 391 ЦК України фізична особа має право на звернення до суду з позовом про знесення самочинно збудованого об`єкта нерухомості у випадках порушення її права, за умови доведення порушеного права.
 
Сам лише факт самочинного будівництва відповідачем, на який у позовній заяві посилається ОСОБА_1 , не є достатньою підставою для задоволення позовних вимог про знесення самочинно збудованого об`єкта нерухомості, оскільки таке будівництво має порушувати права позивача, що підлягає доведенню достатніми та допустимими доказами. 
 
Відповідно до статті 60 ЦПК України 2004 року кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
 
Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 57 ЦПК України 2004 року).
 
Відповідно до частин першої, другої статті 58 ЦПК України 2004 року належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. 
 
Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі.
 
Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні належними їй на праві власності житловим будинком з господарськими спорудами та земельною ділянкою шляхом знесення самочинного будівництва, суди попередніх інстанцій обгрунтовували свій висновок лише посиланням на те, що саме пособі самочинне будівництво, здійснене за відсутності згоди позивача, як іншого співвласника домоволодіння, призводить до порушення права власності ОСОБА_1 . При цьому суди не звернули увагу, що відповідно до висновку судової земельно-технічної експертизи від 20 грудня 2014 року № 34-2015 самочинно збудовані будівлі - сарай літ «Б», прибудови літ «а-5» та літ «а-7» відповідають протипожежним вимогам; протипожежна безпека приміщень забезпечується застосуванням несучих та огороджуючих конструкцій з регламентованою межею вогнестійкості і розповсюдження вогню та дотриманням вимог ДБН В. 1.1-7-2002 «Пожежна безпека об`єктів будівництва»; об`ємно-планувальні та конструктивні рішення по досліджуваним будівлям задовольняють вимогам розділу 4 «Пожежна безпека» ДБН В.2.2-9-99 у відношенні шляхів евакуації, вимог до елементів будівель у відношенні пожежної безпеки, поверховості та вогнестійкості будівельних конструкцій, а тому з урахуванням того, що відповідно до Додатку 3.1, примітка 7 ДБН 360-92** «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень» мінімальні протипожежні розриви між житловими будинками і господарськими будівлями у межах однієї присадибної ділянки не нормуються, а тому можна дійти висновку про те, що хоча вказані самочинні будівлі та прибудови і були збудовані без отримання відповідачем належної дозвільної документації, однак з дотриманням державних будівельних норм та вимог протипожежної безпеки, що в цій частині спростовує доводи позивача. Крім того, визначаючи порядок користування земельною ділянкою на підставі зазначеного висновку експертизи, суди попередніх інстанцій не взяли до уваги те, що запропонований експертом варіант поділу спірної земельної ділянки та порядку її користування, визначений з урахуванням того, що об`єкти самочинного будівництва, розташовані на земельній ділянці, що знаходиться у користуванні ОСОБА_2 .
 
Зазначене, а також те, що прибудови літ «а-5» та «а-7» були збудовані відповідачем у 2009 році, а реконструкція сараю «Б» в літню кухню здійснена із збільшенням його площі менш ніж на 3 кв. м, що є несуттєвою, не дає підстав вважати, що судами попередніх інстанцій було правильно застосовано положення частини четвертої статті 376 ЦК України.
 
За змістом частини сьомої статті 376 ЦК України у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил право на звернення до суду з вимогою про знесення самочинного будівництва має відповідний орган державної влади або орган місцевого самоврядування.
 
Відповідно до положень статті 38 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» право на звернення до суду з позовом про знесення самочинно збудованих об`єктів містобудування належить також відповідним інспекціям державного архітектурно-будівельного контролю.
 
З таким позовом орган державного архітектурно-будівельного контрою до ОСОБА_2 не звертався, застосовані зазначеним органом до відповідача заходи адміністративного реагування не є достатніми для знесення побудованих ОСОБА_2 об`єктів самочинного будівництва, що є крайньою мірою, і можливо лише тоді, коли використані усі передбачені законодавством України заходи реагування, які не призвели до усунення порушень.
 
Висновки Верховного Суду за результатами касаційного розгляду
 
Згідно з частиною четвертою статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. 
 
Зважаючи на те, що внаслідок неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права суди попередніх інстанцій неправильно вирішили спір в частині вимог ОСОБА_1 про зобов`язання ОСОБА_2 знести самочинно збудовані будівлі та споруди, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов до висновку про необхідність скасування у цій частині рішення Котовського міськрайонного суду Одеської області від 14 червня 2016 року та постанови Апеляційного суду Одеської області від 15 лютого 2018 року, з ухваленням у зазначеній частині нового судового рішення про відмову у їх задоволенні.
 
В іншій частині рішення судів попередніх інстанцій ухвалені з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підлягають залишенню без змін. 
 
Щодо поновлення виконання рішення суду
 
Відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).
 
Ураховуючи те, що ухвалою Верховного Суду від 02 травня 2018 року зупинено виконання рішення Котовського міськрайонного суду Одеської області 
від 14 червня 2016 року та постанови Апеляційного суду Одеської області 
від 15 лютого 2018 року до закінчення касаційного провадження у справі, виконання цих судових рішень підлягає поновленню в незміненій після касаційного перегляду частині.
 
Керуючись статтями 400, 409, 412, 415, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу  ОСОБА_2 задовольнити частково.
 
Рішення Котовського міськрайонного суду Одеської області від 14 червня 
2016 року та постанову Апеляційного суду Одеської області від 15 лютого 
2018 року, скасувати в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зобов`язання знесення об`єктів самочинного будівництва, та ухвалити в цій частині нове судове рішення.
 
У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зобов`язання знесення об`єктів самочинного будівництва, відмовити.
 
В іншій частині рішення Котовського міськрайонного суду Одеської області 
від 14 червня 2016 року та постанову Апеляційного суду Одеської області 
від 15 лютого 2018 року залишити без змін.
 
Поновити виконання рішення Котовського міськрайонного суду Одеської області від 14 червня 2016 року та постанови Апеляційного суду Одеської області 
від 15 лютого 2018 року в незміненій після касаційного перегляду частині.
 
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                     О. В. Ступак 
Судді:                                                                                                І. Ю. Гулейков 
А. С. Олійник
Г. І. Усик
В. В. Яремко